Ненсі Спрінґер

Енола Голмс. Справа про таємничі букети

Присвячую своїй матері

БЕРЕЗЕНЬ, 1889

«Божевільні геть позбавлені здорового глузду», — думає собі доглядачка. Та, зрештою, хіба ж не через відсутність здорового глузду вони божеволіють? Узяти до прикладу хоча б нового пацієнта: якби в нього було бодай трохи клепки, то він би робив руханку разом із іншими пацієнтами на внутрішньому подвір’ї, особливо цієї гарної, погожої днинки, чи не першої за всю весну. Виконував би вказівки на кшталт: «Струнко! Глибокий вдих! Підведіть очі й споглядайте велич небесної тверді! Тепер кроком руш! З лівої ноги — раз, два, три, чотири!» І від цього потроху одужував би, а натомість…

— Випустіть мене, — торочить він уже, мабуть, всоте. — Я — англієць! Таке ставлення до громадянина Британії просто неприпустиме!

І хоч говорить він сердито, та принаймні не лається, це доглядачка мусить визнати. Коли чубився з охоронцями та поставив синця під око директорові — ба навіть тоді не прохопився лайкою. І досі тримається, тільки вперто скаржиться:

— Випустіть мене. Я вимагаю поваги як вірний підданець королеви. Негайно випустіть мене з цієї клятої труни!

— Це не труна, містере Кіпперсолте, — відповідає доглядачка знудженим, однак заспокійливим тоном, сидячи в незручному дерев’яному кріслі, пом’якшенням у якому слугує її власне пишне тіло, поки над її колінами пурхають спиці, виплітаючи шкарпетку. — Можливо, верх і низ таки схожі на труну, та вам чудово відомо, що стінки труни не мають вертикальних поперечок, крізь які ви можете дихати. І я бачу, що у вас немає жодних проблем…

— Немає проблем? — Чоловік, який лежить у гамівній скрині, заходиться реготом. Від цього реготу доглядачка пропускає петельку, супиться й відкладає своє плетиво. Натомість тягнеться по папір та олівець. — Немає жодних проблем у цьому диявольському пристрої? — кричить чоловік поміж нападами неприродно гучного верескливого реготу.

— З вигляду ви не хворий, — відповідає доглядачка з поштивою гідністю. — У вас чистий матрац, ви можете змінювати позу, рухати руками. Колиска явно краща, ніж гамівна сорочка.

— Колиска?! То он як ви це називаєте! — Чоловік і далі регоче без вагомої на те причини. Доглядачка уважно дивиться на нього: треба добре його пильнувати — він на диво прудкий як на свою кремезну статуру, та ще й винахідливий. Йому майже вдалося перемахнути через паркан.

У щойно розпочатому журналі стану здоров’я містера Кіпперсолта вона записує дату й час, а також нотатку: «Пацієнт сміється від очевидного нападу істерії». У попередніх записах вказано, що містер Кіпперсолт опирався спробам одягнути його в сіру вовняну форму, коли його речі забрали на зберігання; відмовлявся їсти; його сеча світла й прозора, кишковий тракт працює належним чином, і він видається доволі охайним; у нього немає деформацій голови, тулуба чи кінцівок; він доволі розумний і користується носовичком.

— То цією колискою ви будете обмежувати мою свободу? — Його дратівливий сміх вщухає. Сам він чоловік середнього віку, приємний на вигляд, схожий на солдата, та часто пригладжує свої вуса пальцями — чи то для заспокоєння, чи то в задумі. — Коли ви мене випустите?

— Після того, як вас огляне лікар.

Точніше, після першого уколу хлоралгідрату[1], впевнена доглядачка. Лікар психіатричної лікарні й сам залежний від лаудануму[2] та інших препаратів, тож мало турбується про пацієнтів, лише робить їм уколи.

— Лікар? Та я сам лікар! — Новоспечений божевільний знову аж завиває від сміху.

Доглядачка робить нотатку: «Живе у власних грандіозних ілюзіях». Вона відкладає журнал і знову береться за плетиво. Виплести п’ятку шкарпетки — страшенна морока, але таке вже життя, коли ти є дружиною директора божевільні: завжди є купа невідкладних справ і жодної хвилинки тиші, щоб відпочити душею, прогулятися чи погортати газету. Ще й медсестер треба пильнувати не менше, ніж пацієнтів. Сюди не дійшли реформи Флоренс Найтінгейл[3], тож тутешній персонал у кращому разі неписьменний, якщо не в полоні гріхів — здебільшого зазирає до чарки.

Доглядачка зітхає, намагаючись підібрати ту петельку, що вислизнула, й мимоволі відповідає трохи роздратовано:

— Лікар? Не може бути, містере Кіпперсолте. У ваших паперах зазначено, що ви крамар.

— Моє ім’я не Кіпперсолт! Я не той, ким ви мене називаєте! Чому ніхто в цьому триклятому місці не хоче зрозуміти, що я потрапив сюди через якесь безглузде непорозуміння?!

Відчуваючи на собі погляд чоловіка, який лежить у ліжку, схожому на труну, матрона втомлено всміхається.

— Містере Кіпперсолте, я працюю тут уже тридцять років, і тутешні пацієнти здебільшого переконані, що відбулась якась прикра помилка, утім, це зовсім не так. — Авжеж, хіба може бути помилкою чималий шмат грошей, виданий на руки? — Візьмімо, приміром, джентльменів — таких, як ви. Тут бували декілька тих, що звалися Наполеонами, — цей випадок найпоширеніший, а були ще принц Альберт, сер Волтер Дрейк і Вільям Шекспір…

— Я кажу вам правдуі

— …і декого з цих бідолашних блудних душ таки змогли вилікувати, — веде далі доглядачка, пропускаючи повз вуха його слова. — Однак деякі й досі лишаються тут. Це те, чого ви прагнете, містере Кіпперсолте? Залишитися тут до кінця своїх днів?

— Моє ім’я не Кіпперсолт! Я Ватсон! — Навіть крізь ґратки ліжка матрона бачить, як наїжачилися його вуса.

Матрона потурає його примхам і лагідно відповідає:

— В одній із сусідніх палат лежить Шерлок Голмс. Цікаво, чи поручиться він за вас?

— Та ви здуріли! Я кажу вам, що я — Джон Ватсон, доктор медицини й письменник! Вам потрібно лише зателефонувати у Скотленд-Ярд…

Зателефонувати? Та в цій глушині, далеко на північ від Лондону, ніхто навіть не бачив телефона і в руках не тримав цю новомодну штукенцію. Зателефонувати у Скотленд-Ярд? Ха! Знову грандіозні фантазії.

— …і попросити до телефона інспектора Лестрейда. Він підтвердить мою особу…

— Нісенітниці, — бурмоче матрона. — Дурниці.

Невже він справді вважає, що директор буде когось розпитувати? Поверне добрячу суму внеску на утримання й випустить його на волю?

Та цей чоловік марить.

— А зараз тихенько, тс-с-с.

Доглядачка стривожено бурмоче йому щось заспокійливе, ніби намагаючись вгамувати ди　тину. Якщо пацієнта не втихомирити вчасно, таке збудження може викликати лихоманку. Вже минуло два дні, а містер Кіпперсолт і досі меле ту саму маячню, що й тоді, коли його тільки привезли. Який прикрий випадок. Доглядачці доводилося мати справу з багатьма душевнохворими, але цього пацієнта їй особливо шкода: здається, він був би чудовою людиною, якби мав клепку в голові.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Важко вибрати собі нове ім’я, гадаю, навіть складніше, ніж дати ймення немовляті. Адже із собою людина навдивовижу близька, а з дитиною — ледве знайома. І, певно, через якусь творчу примху моя мама вирішила назвати мене Енола, що задом наперед читається як «самотня»1[4].

«Не думай про маму».

Хоча велике садно на моєму обличчі вже зійшло, та ще більше — від образи — зосталося. Тож коли цього березня 1889-го року випала перша погожа й сонячна днинка, я залишалася у своїй найманій кімнатці. З аркушем паперу й олівцем у руках я всілася при відчиненому вікні (як же приємно подихати свіжим повітрям, хай навіть і лондонським, після довгої зими!) та споглядала бурхливу вулицю Іст-Енду. Мою увагу　 привернула сцена внизу: величезна отара овець, що тупотіла копитами вздовж вулиці, зупинила весь транспорт включно із вагонетками з вугіллям, віслючими бричками, тачками вуличних торговців овочами й возами, що зіткнулися голоблями. Візники обсипали одне одного жахливими прокльонами. Армійські вербувальники у червоній формі та інші роззяви витріщалися на цей гармидер, посміхаючись; сліпий жебрак із обідраним хлопчиком-поводирем намагався обійти затор; вуличні хлопчаки повидиралися на ліхтарні стовпи, щоб поглипати на метушню й поглузувати, а жінки у закіптявілих шалях квапливо дріботіли у своїх справах.

Вони — до знемоги виснажені працею жінки з бідних нетрів — мусили кудись іти, на відміну від мене.

Я опустила погляд на аркуш паперу на колінах і прочитала написані слова:

Енола Голмс

Поспіхом, сильно натискаючи на олівець, я закреслила цей напис — моє ім’я, яким я ну ніяк не можу користуватися. Бачте, мої брати, Майкрофт і Шерлок, нізащо не повинні знайти мене, адже їм так кортить керувати мною і за допомогою уроків співу та всіляких подібних тортур перетворити мене на прикрасу шляхетного товариства. І зробити це вони можуть цілком законно. Приміром, запроторити мене до пансіону. Або до жіночого монастиря, чи сиротинця, чи академії з розпису порцеляни для юних леді — та куди їм заманеться. А Майкрофт найстарший, навіть не порушив би закону, якби замкнув мене довіку в божевільні. Таке ув’язнення вимагало б лише підписів двох лікарів, один із яких був би психіатром, ласим до грошей, що необхідні йому для утримання своєї установи. А ще підпису самого Майкрофта. А цей ладен на все, аби тільки занапастити мене.

Я написала:

Айві Мешл

Цим іменем я користувалася впродовж тих шести місяців, поки була геть самотньою втікачкою. «Айві»[5] означає відданість, а «Мешл» — це перекручене «Голмс»[6].І мені подобалося це ім’я. Я залюбки залишила б його, однак боялася — адже Шерлок знав про те, що я використовувала ім’я Айві як код, коли спілкувалася з мамою на　 шпальтах приватних оголошень.

Що ж іще мій брат-розумник Шерлок, який, на відміну від кремезного й малодушного Майкрофта, справді розшукував мене, — що ще Шерлок знав про мене? Що йому відомо після розплутування наших випадкових спільних справ?

Я записала:

Він знає, що:

я схожа на нього;

я вмію лазити по деревах; я їжджу на велосипеді;

я прикидалася вдовою;

я прикидалася бідною жінкою, яка торгує серветками для чорнильних ручок;

я прикидалася черницею;

я роздавала їжу та ковари нужденним;

я ношу кинджал у корсеті;

я знайшла двох зниклих людей;

я навела поліцію на двох злочинців;

я двічі проникла в його помешкання на Бейкер-стріт;

я використовую ім'я Айві.

І можна припустити, що від доктора Ватсона йому відомо про юну панянку на ім'я Айві Мешл, яка працювала на першого і єдиного у світі вченого-зниколога.

Зробивши останній запис, я зітхнула, бо щиро захоплювалася доктором Ватсоном, хоч і зустрічала цього доброго лікаря лише тричі. Перша наша зустріч відбулася тоді, коли він прийшов порадитися зі зникологом, професійним шукачем зниклих людей, у справі свого друга Шерлока Голмса. Вдруге ми зустрілися, коли я прийшла до нього про дещо дізнатися, а він виписав мені бромід від головного болю. І втретє — коли спихнула на нього догляд за пораненою леді. Доктор Ватсон — це взірець галантного британського джентльмена, готового всім допомогти. Мені він страшенно подобався, майже так само, як і мій брат, — адже, попри все, я таки обожнювала Шерлока, хоча й знала його переважно з вельми популярних історій, які про нього написав його друг Ватсон. Я прочитала їх із не меншим захопленням, ніж інші англійці.

Чому, от чому ті, хто мені небайдужий, завжди стають небезпечними для мене?!

Я зітхнула, стиснула губи й перекреслила кількома грубими розчерками олівця ім’я Айві Мешл.

І що тепер?

Мене спантеличував не просто вибір нового імені, а радше всеосяжне питання про те, що робити далі й ким стати. За образом якої жінки я можу сховатися? Простолюдинки, Мері чи Сьюзан? Нудота. Я обожнювала квіткові імена, як-от Розмарі, що символізує пам’ять, чи Віолет, що означає приховану красу та чесноту. Однак про них і мови не могло бути: Шерлок знає про наш із матінкою квітковий код.

Так само не можна взяти і якесь із моїх інших імен. Звісно ж, за традицією мене нарекли звичною благородною низкою імен та охрестили Енолою Юдорією Хадассою Голмс. Енола Ю. X. Голмс — Е. Ю. X. Г. Ех… Звучить якось непевно, так само, як я зараз почуваюся. Хадассою звали покійну сестру мого батька, тож Шерлок одразу впізнає це ім’я. А з Юдорією все ще гірше, бо це ім’я моєї матері.

Однак я не збиралася бодай чимось наслідувати матір.

Чи таки збиралася?

— От прокляття! — роздратовано пробурмотіла я і записала:

Віолет Вернет

Вернет — це дівоче прізвище моєї матінки, і, знову ж таки, Шерлок Голмс одразу його впізнає. А якщо задом наперед?

Тенрев

Ні, не те. А якщо переставити літери?

Нетвер

Невер

Евер[7]

Ніколи

Завжди

Завжди що?

Завжди самотня?

Завжди покинута?

«Завжди непокірна, — вперто нагадала я собі. — Завжди така, яка я є». Бунтарка, мрійниця, зникологиня — шукачка загубленого. Мені спало на думку, серед усього іншого, що варто спробувати знайти собі місце у якійсь друкарні на Фліт-стріт, аби мати доступ до новин, які ще не дійшли до газетних шпальт…

Поки я розмірковувала про це, зі сходів почулося черепашаче човгання моєї домовласниці.

— Принесли газету, міс Мешл! — загорлала вона, навіть не дійшовши до сходового проходу. Глуха як тетеря місіс Таппер завжди зчиняла страшенний галас.

Я підвелася, перетнула кімнату й швидко вкинула свої нотатки в камін. Тим часом старенька загупала у двері з силою, достатньою, щоб розколоти волоський горіх.

— Міс Мешл, газета! — заволала вона мені в обличчя, коли я відчинила двері.

— Дякую вам, місіс Таппер! — Вона мене, звісно, не почула, але побачила рух моїх губ (сподіваюся, він хоч трохи скидався на усмішку), коли я взяла газету з її рук.

Утім, вона не пішла геть. Натомість випростала сутулу спину на весь свій низенький зріст і витріщилася на мене водянистими очима.

— Міс Мешл, — урочисто мовила вона, ніби збираючись виконати моральний обов’язок, — то геть зле, шо ви отако сидьма сіли у чотирьох стінах. То не мої справи, та шо б там не скоїлося, воно не варте того, шоби ви стала отака бліденька. Ну ж бо, там розпогодилося, сонечко визирнуло, ніби й направду розвеснілося. Ану, беріть свого капелюшка та йдіть прогулятися трошка…

Гадаю, вона сказала щось на кшталт цього. Та я її майже не слухала: мені дуже прикро, але я захряснула двері перед її носом. Адже мій погляд прикипів до заголовка першої шпальти «Дейлі Телеграф».

У заголовку йшлося:

ЗАГАДКОВЕ ЗНИКНЕННЯ

ПАРТНЕРА ШЕРЛОКА ГОЛМСА

МІСЦЕПЕРЕБУВАННЯ

ДОКТОРА ВАТСОНА НЕВІДОМЕ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Навіть не присівши, а ставши як вкопана біля каміну, поки язики полум’я майже торкалися подолу моєї дешевої бавовняної домашньої сукенки, я взялася читати:

Район Блумсбері сколихнула подія, від якої точно пробіжить морозець по шкірі, а наслідки напевно охоплять увесь Лондон, якщо зниклого британського джентльмена не знайдуть якомога швидше. Доктор Джон Ватсон, шанований лікар, більш відомий як партнер та оповідач пригод знаменитого детектива містера Шерлока Голмса, загадково й безслідно зник. Звичайно ж, родина та друзі зниклого чоловіка нажахані, адже він міг потрапити до рук котрогось зі злочинців — ворогів містера Шерлока Голмса чи стати жертвою якогось лиходія, опинитися в заручниках або ж узагалі загинути через помсту. Окрім того, є підозра, що на лікаря могла вчинити напад група противників вакцинації у районі Іст-Енд, бо він завжди носить із собою чорний саквояж, щовидає його лікарський фах. Наразі не можна виключати жодного ймовірного страшного сценарію. Робляться спроби відстежити пересування доктора Ватсона минулої середи, того дня, коли він, як зазвичай, пішов відвідувати пацієнтів та залагоджувати справи, однак увечері не повернувся додому. Тривають допити візників кебів…

І так далі, і тому подібне — купа слів і нічого путнього. Зникнення, взагалі не варте уваги, якби не ім’я мого брата в заголовку. Доктор Ватсон попрощався зі своєю дружиною в середу вранці, а зараз уже минув полудень п’ятниці. Лікаря немає два дні. Я уявила, як поліція виправдовується, буцімто він зник через якісь несерйозні обставини, та от-от від нього надійде телеграма чи лист із поясненнями, де і чому він забарився. «Робляться спроби» означає, що поліція досі не взялася за розслідування, інакше в газеті вказали б відповідального за цю справу інспектора. Ні, насправді поки що знайти доктора Ватсона намагаються тільки двоє осіб: його дружина і його друг, себто мій брат Шерлок Голмс.

А тепер і ще одна — я.

Стривайте-но. А що, як мій брат сам організував це зникнення, аби підступно заманити мене в пастку?

Шерлоку відомо, що я двічі вплуталася у розслідування таємничого зникнення людей. Може, він і не підозрює, що я вигадала доктора Леслі Раґостіна, вченого-зниколога, та, цілком імовірно, знає, що я працювала на нього. Чи розуміє він, що моє покликання — шукати зникле?

Невже він запідозрив, що я симпатизую доброму доктору Ватсону, наче рідному батькові?

Тож, можливо, варто ставитися до останніх подій якнайобережніше?

Та поки ці напрочуд розсудливі думки метушилися в моїй голові, я вже жбурнула газету у вогонь і заходилася копирсатися в шафі, обмірковуючи доречне маскування та можливі способи дізнатися подробиці зникнення доктора Ватсона — одним словом, найкращий підхід до цієї справи. Мене не спинила б навіть гамівна сорочка.

Однак доведеться діяти обережно.

А з цим виникли певні труднощі. Більшу частину минулого місяця я провела у своєму помешканні, ображена на матусю, яка не допомогла мені, коли я цього потребувала, — іншими словами, ледарювала й супилася. І тепер почувалася геть неготовою до будь-яких дій. Мені бракувало купи потрібних речей.

Загорнувшись із головою в непоказну шаль, я вирушила роздобути їх. О, місіс Таппер зрадіє, що я йду на прогулянку.

Я й справді вирішила прогулятися. Мої почуття здавалися такими ж сплутаними, як і лабіринти вуличок міських нетрів, а думки купчилися, неначе ті брудні будиночки з гострими дашками, що нависали наді мною. Можливо, довга прогулянка справді допоможе навести бодай якийсь лад у думках.

Однак все навколо аж ніяк не сприяло заспокоєнню. Продавець випічки горланив:

— Гаряченькі пиріжки з м’ясом, два на пенні!

Вуличні хлопчиська гопцювали навколо нього та дражнилися, натякаючи на ймовірну начинку його пиріжків:

— Песики і котики! Кицьки та щури!

Набурмосений констебль поспішив розігнати їх, щоб не заважали рухові.

Як сказала місіс Таппер, надворі й справді розвеснілося, однак тепліша погода тільки посилила сморід туалетів в орендованих будівлях, кожним із яких користувалося зо двісті лондонських «немитих і нечесаних».

Тхнула й Темза поруч, і газовий завод, який височів над нетрями, ніби роздута блискуча гусінь на сталевих лапках, що нищить усе під собою.

Ну гаразд, може, я й справді розсмакувала красу сонячної днини — таку в Лондоні нечасто побачиш, бо тут зазвичай панують хмари диму, якою б не була погода в інших місцях. Утім, від першого проблиску весни вулиці завирували й стали небезпечнішими.

Ось, приміром, дільнична медсестра в старомодному чорному чепчику, довгому плащі та білому фартушку намагається проскочити до вузького подвір’ячка, помережаного мотузками з білизною, а чоловіки, що вештаються поруч, вуличні розбишаки й навіть декілька жінок лають її на всі заставки та жбурляють в неї багнюку, каміння та кінський послід.

«Відважна жінка», — подумалося мені, однак, визнаю, далі я замислилася про те, чи вийде із вбрання медсестри хороше маскування. Чи краще взяти чорну довгу спідницю у військовому стилі з червоним жакетом, як у «Дівчат “Алилуї”»[8] генерала Бута? Бо, здається, люди, зустрічаючи когось в уніформі, насамперед звертають увагу на одяг, а не на саму людину.

Але Шерлок Голмс не такий простак. Він знає, що я розгулювала в чернечому вбранні, тож тепер придивлятиметься і до диякониси, і до нянечки, і до медсестри. Ні, слід вигадати таке маскування, якого він від мене точно не очікує.

Тим часом, на щастя, Іст-Енд залишився позаду. Я вже не човпала поміж похилених халуп і простувала тротуарами вздовж широких брукованих вулиць, а попереду бовванів купол собору Святого Павла. Мені подумалося, що ця пам’ятка з грецькими колонами дивно контрастує з блискучими сталевими й не меншими за висотою газовими заводами, годі й казати про шпилі готичних церков поблизу, обліплені гаргуйлями. Чи навіть про будинки в італійському стилі, які я саме проминала, з їхніми квадратними вежами й безліччю карнизів. Більша частина Лондону здавалася суцільною мішаниною: залізниці й фабрики, споруди часів Другої французької імперії, будівлі в мавританському стилі, подекуди вкраплення Георгіанської епохи, де-не-де — доби Регентства, на додачу ще й неотюдор чи неокласика, нео-те й нео-се. Це місто, як і я, було не певне, якого вигляду прибрати.

Тут розмаїття люду було навіть більше, ніж в Іст-Енді. Розкішно вбрані леді заходили в галантереї, крамниці капелюшків та парфумерії, швидко залагоджуючи свої справи, щоби їх, бува, не сплутали із тими причепуреними «леді», які вешталися тротуарами з дещо іншою метою. Продавчині видиралися наверх омнібусів із прудкістю гірських кіз, а приїжджі з навколишніх сіл витріщалися навсібіч: на посильних на велосипедах; продавців скриньок, що носили свій крам на наплічній палі; чорних, як і їхні щітки, сажотрусів, що сновигали поруч; заляпаних чорнилом студентів із книжками в руках; вуличних музик; джентльменів, із ніг до голови вбраних у світло-сірі або чорні костюми, та елегантних «парубків» зовсім іншого штибу, що шукали розваг. Колись мої брати гадали, ніби я замаскувалася саме під одного з таких гульвіс.

Назустріч почимчикувала коротковолоса жінка в котелку, вбрана в плащ візника. Одною рукою без рукавички вона тримала ціпок, а другою — повідець із бультер’єром. Напевно, мої брати переймалися, що я стану навіть гіршою за неї, може, ще й сигарою пихкатиму.

Я простувала вже самим Лондоном, себто найстарішою частиною міста. Можна було б вважати її центром міста, проте звання центра поділяли і Тауер, і Конвент-Ґарден, і площа Пікаділлі чи Трафальгарська, і Букінгемський палац, і Вестмінстерський, де засідав британський парламент. До лондонського центру не знаєш, як і підійти, достоту як до тушкованої баранячої голови, яку готує місіс Таппер.

Стримуючись від подальшого порівняння плутаного міста й павутиння власних думок, я вирушила до Голівелл-стріт.

Цій вузькій звивистій брудній вулиці навряд чи можна було дати більш іронічну назву[9], у її мальовничих старих будиночках під стрімкими дахами тулилися здебільшого продавці сороміцьких публікацій та дешевих світлин. Однак я прийшла сюди не для того, аби милуватися літографіями з молодицями, що хизуються своїми нижніми спідницями та литками, зашнуровуючи шотландські черевички. Я шукала інший крам. Ще за часів королеви Єлизавети Голівелл-стріт стала прихистком для торговців текстилем, і відгомін тієї торгівлі шовками та розкішними тканинами залишився серед продавців костюмів, розкішних туалетів та дивного старовинного вбрання для маскарадів. Поки я продиралася крізь натовп, згори на мене неприємно вишкірялися дерев’яні вивіски у формі масок. Мало того, що сама Голівелл-стріт була старезна, кривуляста й вузька, та ще й кричущий крам продавців світлин стояв уздовж їхніх магазинів на тротуарі, ніби простягаючи свої лабети до покупців. Поки я проштовхувалася крізь натовп, гарненька дівчинка приблизно шести років смикнула мене за рукав і запропонувала купити те, що на перший погляд скидалося на колоду гральних карт. Та придивившись, я відсахнулася й поспішила далі.

Нарешті. На краю навислого карниза старого будинку з обрешітки та тиньку притулилася дерев’яна вивіска, яка, цілком імовірно, існувала тут стільки ж, скільки й сама будівля. Вивіска у вигляді півня напевно позначала крамницю, яку я шукала.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Я дізналася про цю крамничку під час однієї пригоди, про яку варто розповісти. Бачте, кілька тижнів тому моєму братові Шерлоку майже вдалося мене зловити. Однак упродовж тих напружених кількох хвилин, поки він викликав поліцію, щоб прочесати вулиці, я знайшла несподіваний притулок — Бейкер-стріт, 221-Б, тобто помешкання самого Шерлока. А потрапила я до нього, видершись по платану на дах і далі — крізь вікно спальні.

Відтоді я аж палала з цікавості, як же відреагував мій брат, коли, повернувшись додому на світанку, виявив моє зотліле чернече вбрання у своєму каміні й зауважив, що з його шафи зникло декілька речей. Гадаю, він був страшенно розлючений. Та, на диво, ця думка не викликала в мене усмішки.

А от якби це був Майкрофт… Може, якось іншим разом.

Отож поки я кілька годин переховувалася в кімнаті Шерлока, він обнишпорив усі провулки й закапелки, всі стайні та подвір’я в околицях. А я не гаяла часу й роздивлялася майно свого брата. У нього була окрема шафка, повнісінька перук, накладних борід та геть незнайомого мені приладдя для маскування: мастики для обличчя; бородавок і шрамів-наліпок; жахливих, схожих на зруйновані й просочені креозотом[10]середньовічні бійниці, вставних зубів, якими, напевно, брат приховував власні бездоганні; тюбетейок, що створюють вигляд плішини чи залисин; різноманітних пігментів для шкіри — від рум’яного до смаглявого; накладних нігтів (недоглянутих, жовтих, зі смужками або ж надто довгих, скарлючених); наліпок, які дають змогу змінити форму рота або навіть зробити заячу губу. Словом, я вирячилася на це все, як теля на нові ворота. Де ж мій брат роздобув такі навдивовижу корисні речі?

Обнишпоривши його стіл, я знайшла квитанції з різних крамниць. Більшість із них розташовувалась у театральному районі та вочевидь служила для забезпечення потреб акторів. Навряд чи я зможу вдати з себе актрису. Але деякі з речей Шерлок купив декілька років тому в магазині на Голівелл-стріт. У крамничці під назвою «Шантеклер».

Тож я вирішила почати з неї. Останнім часом мій брат нічого не купував у «Шантеклері».

Може, крамниця закрилася? Однак є лише один спосіб про це дізнатися. Якщо вона й досі працює, то це чудово: мій брат із якоїсь причини більше туди не навідується, тож ми навряд чи зустрінемося.

Вивіска над крамницею була вирізьблена у вигляді півня, адже Шантеклер — це ім’я півня з «Роману про Ренара»[11]. Я не знала, звідки пішла історія лиса Ренара, але читала про півня Шантеклера у котрійсь із «Кентерберійських оповідей» Чосера.

Голівелл-стріт завжди аж кишіла людом, що витріщався на вітрини крамниць. Тож мені довелося прокладати шлях до своєї мети крізь юрму, розштовхуючи людей ліктями.

Та чи справді це моя мета? Зупинившись відсапатися під дерев’яним півнем, який, мабуть, висів тут іще з часів Шекспіра, перш ніж зайти, я помітила, що над відчиненими вхідними дверима червоною фарбою виведено просте й таємниче «Пертелота».

Дуже цікаво.

Я зайшла всередину поглянути, що й до чого.

Йдучи вперед, я сторожко роззиралася довкола, але, звісно, жоден із моїх братів не вискочив із тіні, щоб схопити мене. Крамниця й справді здавалася порожньою. Обабіч входу вишикувалися стелажі з нотами, у кутку лежали якісь заяложені книги, а в скринях і на прилавку виднілася купа чудернацького краму. Я оглянула його й визначила, що це речі для світських розваг: гральні карти (мушу з полегшенням зазначити — не ті сороміцькі, які мені пропонували на вулиці), набори доміно, настільні ігри, кольорові ігрові палички, невеличкі сценарії п’єс, стереоптикони[12] з історіями-світлинами, дуже хитромудрий мініатюрний набір для друку з рухомим штампом та подушечкою для чорнила… Я саме пильно розглядала останній предмет, коли низький голос запитав:

— Чим вам помогти?

Я підняла очі й побачила перед собою усміхнену жінку середнього віку у простих блузі та спідниці, загалом доволі приязну, однак владну. Це її крамниця.

Моєму трохи перенапруженому мозку знадобилася хвилинка, аби пригадати, що Пертелота — це ім’я дуже практичної квочки з Чосерової історії про Шантеклера.

Не дивно, що Шерлок Голмс більше не потикав сюди носа. Якимось чином власність перейшла, так би мовити, від півня до квочки, а, як колись прохопилася мені дружина нашого колишнього дворецького, жоден із моїх братів не зміг би витримати владної жінки.

— Ем-м, ви місіс Пертелота? — запитала я.

Її усмішка стала ширшою й теплішою, ніби вона почула якийсь жарт.

— Пер-тел-о-та, — відповіла вона, так щиро виправляючи мою вимову, що я аж відчула, ніби мене похвалили за спробу. Це була кремезна жінка з пласким, як таріль, і не дуже гарним лицем, волосся із сивиною вона ретельно зачісувала й закручувала у дві ґульки над м’ясистими мочками вух, що звисали, мов маятники.

— А що сталося з Шантеклером? — відповіла, я, ладна теж посміхнутися.

— Ой, час йому поступиться місцем.

— Але ви залишили вивіску-півня?

— Еге ж, вона вельми стара, а про старі речі треба дбать, хіба нє? — Вона всміхнулася ще ширше, однак дала зрозуміти, що цю тему закрито. — То яка вам треба поміч?

Хоч її манера говорити була дивною, проте не зовсім нагадувала вимову кокні[13], а більше скидалася на милу говірку трохи освіченої людини. Я намагалася говорити так само, поки ми розмовляли. Вказавши на мініатюрний портативний набір для друку, я запитала:

— А чи можна ним друкувать візитівки?

Вона навіть не кліпнула з подиву, що така вбого одягнена дівчина бодай щось знає про візитівки, ба навіть хоче друкувати власні. І ні на мить не завагалася, перш ніж відповісти:

— Еге ж, звичайно, але вони будуть троха неохайні. Якшо вам треба лиш кілька штук, то я зроблю вам ліпші в підсобці.

— Авжеж, — кивнула я. — Дякую, матиму на увазі. Можна оглянуть ваш магазин?

— Звісно.

Тут справді було чимало чудернацьких дрібничок і цікавинок, щоб порозглядати: квадратні дерев’яні пазли, частинки яких не піднімалися, а тільки пересувалися в рамці; дошки з цифрами й літерами для спіритичних сеансів; оксамитові троянди; музичні скриньки; віяла з пір’ям; шовкові хустинки; маски від засмаги; декілька дуже якісних перук із довгого волосся, зістриженого, ймовірно, у жертв лихоманки чи ув’язнених жінок. Я роздивлялася все це неспішно, адже тягнула час, щоб поміркувати. Мені хотілося прийняти пропозицію Пертелоти щодо візитівок — одна штука мені точно скоро знадобиться, але, щоб їх надрукувати, треба визначитися з псевдонімом.

Тож подумки я повернулася до останнього записаного мною слова: Евер. Евермі? Ні. Еверай? Ще гірше. Еверсо? Може, краще Еверсоу?

Непогано.

Гаразд, можливо, мені не доведеться довго користуватися цим псевдонімом. А що ж з ім’ям? Віолетта? Ні, це квіткове ім’я. Надто ризиковано. Віола? Воно радше асоціюється з музичним інструментом, аніж із квіткою. Нехай буде Віола.

Я подумала, що якби власниця крамниці була жадібною, то напевно продала б мені крихітний набір для друку за значно вищою ціною, ніж вартують кілька візитівок, надрукованих на власному, кращому, станку.

Мені чомусь захотілося довіритися цій жінці, хоча я напевно знала, що Пертелота — не справжнє її ім’я. Байдуже. Вона ж і мого справжнього не знатиме.

Окрім візитівок, чи варто придбати в неї деякі речі, які можуть скомпрометувати мене?

Чомусь я вирішила, що варто.

А якщо я помиляюся щодо неї? Якщо вона з тих жінок, що полюбляють базікати?

Байдуже, адже Майкрофт і Шерлок навряд чи колись із нею розмовлятимуть. Вони не наважаться навіть підійти до жінки, яка знає собі ціну, володіє крамничкою та самотужки веде справи.

Жоден із моїх братів не здатен зрозуміти незалежну жінку, не пов’язану з чоловіком чи то шлюбними, чи то іншими родинними зв’язками. Обидва не вірять, що жінок можна бодай якось зрозуміти. Жоден не зміг би навіть уявити, що відбувається в жіночих думках.

Годі й казати про мої думки. Коли я, цибата дівчинка з гачкуватим носом, втекла з дому, вони напевно очікували, що я прикидатимуся хлопчиськом. Адже що іще залишається робити такій напрочуд непоказній дівчинці?

Однак тепер вони знають, що я удавала вдову, а потім черницю, і, мабуть, вишукуватимуть ще якусь страшну, наче відьма, особу: може, гостроносу стару дівулю у вуалі? Чи набундючену «жінку з трибуни», що прагне поліпшити життя в нетрях? Гадаю, вони вже не шукатимуть мене під чоловічою маскою. То, може, саме час вбратися у штани?

Ні.

Цього я точно не хочу. Тим паче, я вирішила відвідати місіс Ватсон, аби дізнатися подробиці зникнення доктора Ватсона. А для цього мушу бути в жіночій подобі.

Але я приберу такого вигляду, якого мої брати нізащо не сподівалися б від мене.

І хоч таке перетворення вимагає величезних зусиль, та цей образ ані Шерлок, ані Майкрофт не можуть навіть уявити.

Я стану вродливою.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Я стану вродливою.

Мушу визнати, це рішення частково спровокувала моя прикра образа на маму, але воно трохи відхилилося від курсу та знайшло більш прийнятну мішень — чоловіків. Надто часто мені доводилося спостерігати, як чоловіки змінюють своє ставлення до жінок залежно від того, чи гарненькі вони, чи простачки. Тож я планувала розпочати зухвалий дослід — довести, що «всемогутніх» чоловіків можна надурити.

Але, з іншого боку, це рішення мало й убезпечити мене. Адже я ніяк не могла відкараскатися від думки, нібито мій брат і Ватсон вигадали хитромудрий план, щоб спіймати мене. І якщо це справді так, якщо я таки потраплю в пастку, то мене ніхто не повинен впізнати.

Навіть якщо зникнення Ватсона справжнє (а я більше схилялася саме до такої думки), то місіс Ватсон напевно тримає зв’язок із Шерлоком Голмсом. Тож, якщо розкаже йому, що її відвідувала рослява, худюща й негарна дівчина з гачкуватим носом та випнутим підборіддям, то він точно впізнає мене за описом і нападе на мій слід, як мисливський пес. Утім, якщо місіс Ватсон згадає про відвідини напрочуд милої жінки, то Шерлок точно пустить цю новину повз вуха.

Однак врода створює певну перешкоду: жінки, навіть вродливі, часто недолюблюють красунь, а я хотіла, щоб місіс Ватсон довірилася мені. Хоч я не знайома з нею особисто, однак читала у «Знаку чотирьох», пречудово задокументованому доктором Ватсоном, про зустріч із Мері Морстен (так її тоді звали), коли вона прийшла до Шерлока Голмса за порадою. З опису я знала, що зовнішність Мері непримітна. Ватсон зазначив, що його майбутня дружина «не мала ані витончених рис, ані вроди», однак потім додав, що «вираз її обличчя був милий і ласкавий, а великі блакитні очі аж сяяли вірою та добротою».

Можливо, якщо вона й справді добродушна, то не поставиться до мене зле.

А ще зі «Знаку чотирьох» я дізналася, що місіс Ватсон не мала родичів в Англії, тому й звернулася до Голмса, коли опинилася в скруті. Її матір і батько померли. Після пансіону вона стала гувернанткою — не те що й прислугою, але й не рівнею своїм роботодавцям. Більшість гувернанток обідали окремо, на самоті. І я підозрювала, що навіть зараз вона теж самотня, бо в ролі дружини лікаря зайняла нішу десь поміж робітничим класом і панством. Якщо вона не мала друзів до шлюбу, то чи з’явилися б вони у неї після заміжжя? Гадаю, що ні. Якщо вірити доктору Ватсону, злидарі в біді одразу зверталися до Мері — вона, без сумніву, поділяла доброту свого чоловіка. Та коли сама опиниться в скруті, чи підтримають її всі ті нещасні? Навряд чи.

Декому хочеться у скрутну хвилину побути на самоті, а хтось прагне втішання. Не знаючи напевне, я гадала, що місіс Ватсон належить до останніх і зрадіє гості, хай навіть і незнайомій, у цей важкий час.

Принаймні я сподівалася на це. А також на те, що вона таки розкаже мені щось, бодай якусь дрібничку, яка допоможе пролити світло на зникнення її чоловіка.

Наступного дня перед домівкою-приймальнею доктора Ватсона зупинився кеб, із нього вийшла дуже миловидна леді, наділена напрочуд ніжною, невинною і скромною вродою, невимушеною та природною, і злетіла вичищеними білими сходами, немов пбдув свіжого лісового вітерцю…

«Природною?» Ха! Якби ж то! На створення образу міс Віоли Еверсоу пішли довгі години тяжкої праці, і я ніколи не досягла б такої «невимушеності», якби в моїх жилах не текла кров митців. Розумієте, «природна» краса — це ілюзія, яка залежить від злагоди в пропорціях, що викликає захват у кожному відчутті глядача.

Мій брат Шерлок колись згадував щось подібне. «Майкрофте, — якось сказав він, — як бачиш, голова цієї дівчинки доволі мала порівняно з її надзвичайно високим зростом». Тоді він негативно оцінив мій інтелект, і його висновок виявився хибним. Але його твердження відійшло недалеко від правди.

Отож я купила у Пертелоти розкішну перуку.

У жіночій вроді «злагода пропорцій» передусім означає оформлення зачіски. А моє волосся, навіть якби не було болотяного кольору й жорсткістю не нагадувало очерет, росте високо на потилиці, що страшенно дратує, бо я не можу дотягнутися до нього, щоби надати йому пристойного вигляду. Але перука! Це ж зовсім інша річ. Я просто начепила її на свічник і зачесала довгі пасма рудуватого відтінку саме так, як хотіла, кучерики заплела у вільний вузлик на потилиці й залишила густу гривку спереду.

Без перуки і вставок, що округляли мої щоки та ніздрі, я була жіночою версією свого брата Шерлока — із гострими рисами обличчя, яструбиним носом і жовтуватою шкірою.

Але гарне й переконливо природне волосся настільки змінило пропорції моєї голови, що мої виразні ніс і підборіддя дивовижним чином перетворилися на класичний грецький профіль. Обрамлена рудою гривкою й локонами, моя шкіра вже не здавалася блідою, а стала ніжно-порцеляновою. Навіть я ледве вірила в таке перетворення.

Звісно, на цьому перевтілення не закінчилося. Природна краса вимагає дрібного недоліку, певного порушення симетрії, тож я наклеїла крихітну опуклу родимку — «винну плямку» (теж куплену в Пертелоти) — на праву скроню, де вона відвертала б увагу від центру мого лиця, себто від носа. Відтак нанесла на обличчя трішки рисової пудри, приховуючи незначні недоліки шкіри. Леді могли користуватися рисовою пудрою, але от рум’янами, які я взяла наступними, — ні. Проте я мусила нанести цей «ганебний» косметичний засіб на вилиці й губи так, щоб його було майже не видно. «Іспанські папірці» — тонкі смужки паперу з пігментом — якими я натерла повіки, зробили мої очі виразнішими й блискучішими. Але досягти результату, який не викликав би підозр, вдалося, на жаль, не з першого разу. Як я вже казала, створення гарного образу вимагає купи часу й тяжкої праці.

І до всього — я не мала жодної гарантії, що місіс Ватсон прийме мене! Адже цілком імовірно, що через усі ці обставини вона злягла в ліжко від хвилювань і не зможе розважати відвідувачів, навіть якби й мала бажання.

О зорі та підв’язки! А якщо після всіх цих зусиль вона просто захрясне двері перед моїм носом?

Однак варто таки спробувати. І нарешті я була готова.

Мушу визнати, глянувши в дзеркало наостанок, я відчула раптовий приплив сил.

Місіс Таппер, яка, на жаль, побачила мене на виході, аж впустила порцеляновий глек, який саме кудись несла, і той розбився на друзки.

На цій дзенькотливій ноті я вийшла надвір і сіла в кеб, гукнувши візникові адресу Ватсонів. І навіть якщо я злетіла сходами, наче лісовий вітерець, то це через куплену напередодні туалетну воду із назвою «Лісовий рай». Я ніколи в житті не зважала на запахи — хай би як не смерділи рівчаки, я ніколи не притуляла до носа хусточку з парфумами. Утім, як я вже казала, краса полягає не лише в баченні глядача — це ретельно підібрана суміш усіх чуттів. Відповідно, потрібні парфуми. А ще я ковтнула трохи меду, щоб мій голос став лагіднішим. Міцно затягнувши корсет, я двічі перевірила, щоб із підкладок для грудей не випиналися всі ті речі, які я там сховала. А також, як ви можете собі уявити, я надзвичайно ретельно підібрала сукню, аби вона не здавалася ані простою, ані аристократичною. Кожна «природна» риса мого образу, від циганського капелюшка, маленького, плаского, оздобленого кількома квіточками, до відполірованих черевичків на ґудзиках, була результатом довгих годин тяжкої праці та завзяття. Я пів ночі не спала, готуючись до цієї зустрічі. І могла лише сподіватися, що втома додала чуттєвої глибини моєму погляду.

Щойно я наблизилася до мети, звісно ж, мене опосіли сумніви. А що, як я роблю дурницю? А раптом весь світ бачить, що я просто ворона, яка вирядилася павичем?

І, звичайно ж, саме цієї жахливої миті відчинилися двері. Та я тримала в руках букет пролісків і жасмину (що означало надію та співчуття), ретельно оформлений та перев’язаний жовтою стрічкою, тож він пояснював мій візит. Мені навіть не треба було нічого казати. Аби ж тільки покоївка не помітила, як тремтіла моя рука в рукавичці, коли я клала візитівку з іменем міс Віола Еверсоу на срібну тацю.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Покоївка завела мене в дуже скромну вітальню, а сама подріботіла в глиб будинку, аби привести свою господиню. Я стояла й роззиралася. Кожна шибка у вітальні була піднята рівно на п’ять сантиметрів. На щастя, в цій частині Лондону весняне повітря смерділо тільки димом та вуличним брудом, і ці запахи перекривав аромат принесених мною квітів. Лондонці, які мають бодай трішки зайвих грошей, ставляться до квітів не як до розкоші, а як до вкрай необхідної речі — щоби бодай трішки полегшити життя власних носів.

Із глибини будинку почувся тихий голос:

— Хто там, Роуз?

І, не чекаючи відповіді й усе ще тримаючи в руці мою візитівку, місіс Ватсон увійшла до вітальні. Вона була дуже бліда, але при цьому зібрана. Тихо й лагідно, із неприхованою турботою в голосі вона звернулася до мене:

— Ви прийшли до лікаря? На жаль, його немає. Чи можу я вам чимось допомогти?

Я вражено завмерла, побачивши її червоні підпухлі очі. Немає сумнівів, що доктор Ватсон справді зник, адже горе місіс Ватсон було очевидним й щирим. Та вона все одно готова бодай чимось допомогти, а не приймати співчуття.

Ця неймовірна жінка так мене вразила, що я ледве змогла стулити до купи кілька слів, простягаючи їй простенький букет.

— Я читала новини, — пролепетала я, — і не можу уявити причину… Адже він такий добрий, маю на увазі, ваш чоловік. Щиро сподіваюся, що з ним усе гаразд. Перепрошую, що нав’язуюся в такий важкий для вас час, та я подумала, що квіти можуть розрадити…

Я помітила, що їй уже присилали й інші букети, але не так багато, щоб невеличка вітальня мала захаращений вигляд.

— Це дуже люб’язно з вашого боку. Дякую. — Губи місіс Ватсон затремтіли, коли вона приймала від мене проліски й жасмин, але вона досі не відводила від мене лагідного запитального погляду.

— Я була пацієнткою вашого чоловіка, — квапливо додала я у відповідь на її мовчазне прохання представитися, як це слід було зробити одразу.

Вона кивнула, скромно приймаючи візит дуже юної, трішки розгубленої та доволі привабливої (на що я сподівалася) незнайомки у своїй вітальні.

— Я певна, що ви пробачите мені, бо я не знаю всіх його пацієнтів.

— Звісно, ніхто й не очікує цього від вас! Коли я побачила новину в газеті, розумієте, я мусила щось зробити. Він же не лише вилікував мою недугу, а ще й при цьому проявив надзвичайну тактовність і розуміння.

Частково це було правдою. Коли я брехала, то завжди намагалася бодай якось приплести й правду — так легше запам’ятати, що я вже говорила.

— Це дуже люб’язно з вашого боку. Ваш візит — дуже милий жест.

Мене боляче шпигнула думка про те, що я шахрайка, але я суворо нагадала собі, що хочу їй допомогти.

— Які гарні квіти, — вела далі вона, пригортаючи букет рукою, ніби тримала дитину. — Міс Еверсоу, я б залюбки… маю на увазі, якщо вам зручно, чи не залишилися б ви на чашечку чаю?

Сталося так, як я і сподівалася: якою б сильною не була, та в цю лиху годину місіс Ватсон потребувала бодай якогось щирого і чуйного слухача, щоби виговоритися. Щойно ми сіли і я ледь заохотила її розпочати розмову, вона взялася розповідати мені, як вранці минулої середи її чоловік вийшов із дому в чудовому гуморі з наміром відвідати кількох пацієнтів, а пізніше, можливо, зайти до свого клубу. Та ввечері він не повернувся.

— Я підігрівала його вечерю, аж поки вона не перетворилася на попіл, — сказала вона збентежено, — і все одно не змусила себе викинути її, адже тоді визнала б, що він страшенно запізнюється. Я була не готова прийняти, що щось… щось трапилося. Я переконувала себе, що він от-от повернеться. Він мав повернутися.

Вона чекала на чоловіка всю ніч, а вранці сповістила поліцію і, звичайно ж, Шерлока Голмса. Місіс Ватсон припустила (і не помилилася), що я знаю про співпрацю її чоловіка з відомим детективом. Спершу прибула поліція, але констеблі відмовилися діяти, поки не отримають доказів злочину.

— Вони порадили трохи зачекати, бо, бачте, чоловіки схильні зникати на кілька днів, а потім повертатися додому з винуватими обличчями, оскільки провели цей час, зазираючи в чарку, пихкаючи сигари чи в обіймах якоїсь жіночки легкої поведінки.

— Вони направду таке сказали? — вигукнула я.

— Не дослівно, але можна припустити, що вони саме це мали на увазі. Ніби Джон здатен на такі речі! — Навіть у момент праведного обурення тон місіс Ватсон був лагідним. — На щастя, невдовзі прибув містер Шерлок Голмс і взявся розслідувати справу.

— І чи вдалося йому щось з’ясувати?

— Він сказав, що дасть мені знати лише тоді, коли матиме якісь відомості. Наразі нічого.

— У нього навіть немає припущень?

— Він вважає, що якийсь лиходій може таким чином мститися йому. Адже в самого Джона немає ворогів.

— І немає неприємних пацієнтів?

— Ну, звісно, завжди є неприязні люди. Містер Голмс узяв книгу медичних записів Джона, щоб перевірити.

Це добре. Тоді вона навряд чи сама шукатиме серед записів Віолу Еверсоу.

Я схилилася до неї.

— Місіс Ватсон, як ви самі вважаєте, що трапилося?

На мить вона втратила самовладання й затулила обличчя руками.

— Я навіть уявити не можу.

Саме цієї миті покоївка принесла тацю з чаєм. Місіс Ватсон зібрала рештки сил, щоб опанувати себе. Вона налила нам чаю і змінила тему розмови:

— Міс, ем-м, Еверсоу, ви мешкаєте в Лондоні зі своєю родиною?

Я відповіла, що живу сама, раніше працювала в конторі, а наразі безробітна і сподіваюся знайти місце у котрійсь із друкарень на Фліт-стріт. Це все було правдою, хоч і неважливою. Якби я сказала, що є циркачкою і їжджу верхи без сідла, вона так само кивала б, бо тривога настільки заволоділа нею, що жінка майже нічого не сприймала.

Ми попивали чай у ніяковій тиші.

Аби якось підтримати розмову, я взялася розхвалювати вітальню.

— Які у вас гарні літографії. Мені дуже подобається поєднання зручного умеблювання і творів мистецтва.

Мені подобалася й сама місіс Ватсон, яка так мужньо подавала другу чашку чаю, а сама розгублено роззиралася власною вітальнею, ніби бачила її вперше.

— А яке чудове піаніно, — додала я. Місіс Ватсон колись працювала гувернанткою, тож напевно пів життя провела за клавішами. Та все ж я запитала: — Ви граєте?

Звісно, бідолашна ледве чула моє запитання.

— О, ем, так. Так, я… — почала вона, однак її сплутані думки раптом зачепилися за букет квітів, що стояв на інструменті. І вона недоладно зауважила: — Квіти справді піднімають настрій. Принаймні трохи. Та ще й від незнайомців. Люди такі добрі.

Я кивнула на знак згоди, та подумки визнала, що вона тішиться дрібницями, бо цих квітів було не так і багато. Звісно, був мій букет, і я із задоволенням зауважила, що покоївка поставила його у вазу саме так, як я його зібрала. Також тут був невеличкий букетик конвалій, що передавав місіс Ватсон побажання повернути щастя. Всюдисущі гвоздики, трохи білих троянд і…

…І на столику в кутку стояв найдивовижніший букет, який я коли-небудь бачила.

Я, напевно, аж випросталася в кріслі й витріщила очі, але стрималася щось сказати, лише пробурмотіла:

— Яка чудасія!

— Що? — Місіс Ватсон повільно повернулася глянути, що ж привернуло мою увагу. — О так. Дивно, правда? Маки мають бути червоними, але вони білі. А квіти глоду мають бути білими, але вони червоні. І я навіть не уявляю, що це таке зелене.

— Це спаржа, або аспарагус! — вражено відповіла я. Не плід, звичайно, а пухнасті гілочки з листям, схожим на ріденьке сіро-зелене волоссячко. — Знаєте, після того, як вона вже виросте.

Але о цій порі спаржа не могла бути такою. Зараз списики ледве повитикалися з землі.

Місіс Ватсон кліпнула.

— Боже праведний, ви така розумна! Звідки ви це знаєте?

— Моя матір займалася ботанікою, — що теж було частково правдою, бо таке можна сказати про половину леді Лондону. Квіти й ботаніка вважалися виключно жіночими захопленнями.

— І вона вивчала спаржу? Я ще ніколи не бачила, щоб її додавали до букетів.

— І я не бачила.

Так, зелень у букеті була дивна, але квіти — ще гірші. Від їхніх символічних значень у мене аж мороз пробіг поза спиною.

Стримуючись, щоб випадково не виказати це відчуття своїм тоном, я запитала:

— Місіс Ватсон, чи знайома вам мова квітів?

— Трішки. У моєму житті був певний період спілкування символікою квітів, — відповіла вона веселіше. — Глід символізує надію, чи не так? А мак — розраду?

— Так, у французькій традиції.

Але ми живемо в Англії, а в британському фольклорі глід — кущ, який із давніх-давен пов’язують з язичницькими богами та феями, — став символом нещастя. Жодна жінка не принесла б до оселі гарну квітучу гілочку глоду, адже накликала б лихо на свій дім, ба навіть смерть.

Та цього я їй не сказала. А натомість мовила:

— Здається, червоний мак справді символізує розраду. Однак білий — означає сон.

— Он як? — На мить вона задумалася про це, а тоді всміхнулася: — Що ж, я, щиро кажучи, не відмовилася б поспати.

— Це дуже дивний букет. Я можу поцікавитися, хто його приніс?

— Ой, я не знаю. Здається, якийсь хлопчик стояв із ним під дверима.

Я відставила чашку, підвелася й перетнула кімнату, щоб краще роздивитися букет. Маки точно вирощені в теплиці — о цій порі всі квіти, окрім пролісків, вирощують у теплицях. Тож нічого надзвичайного в цьому нема. Але щоб спаржа ось так виросла, це дивовижно. Пояснити це можна хіба що чиєюсь безмежною любов’ю до цього овочу. А глід? Ну хто при світлому розумі вирощує в теплиці геть непотрібний колючий кущ, якщо його достобіса в сільській місцевості, як бур’янів?

Уважніше розглядаючи глід, я помітила, що його колючі гілочки обплетені пагонами із зів’ялими білими квіточками.

Берізка.

Це дика рослина з квітами-дзвониками, яких улітку стільки ж, скільки горобців у живоплотах. Але такої ранньої весняної пори її, мабуть, теж виростили в теплиці, як і глід. Ба більше, її виплекали разом із глодом, щоб виткі вусики берізки обплели гілочки куща.

Берізка? Відома ще за назвою павутиця, ця квітка та її в’юнкі пагони означали щось заплутане, таємне й спотворене.

Цей лиховісний букет напевне передала якась вкрай схиблена людина. Я мусила з’ясувати…

Та щойно я повернулася, щоб детальніше розпитати місіс Ватсон, як двері вітальні раптово розчахнулися. Не чекаючи представлення покоївки, всередину стрімко зайшов високий, бездоганно вбраний чоловік. Він мало не залетів до кімнати, і всією своєю поставою, як і профілем, скидався на шуліку. Це був Шерлок Голмс.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Мені прикро зізнатися, що я ахнула вголос — і від жаху, і від захвату одночасно. Схоже, мій видатний брат завжди викликає в мене саме ці два почуття. Різкі риси його обличчя здавалися мені найкрасивішими у всій Англії, а сірі очі — найяскравішими, і якби обставини склалися по-іншому… але я не мала часу на беззмістовні мрії. Я цілковито усвідомила, в якій небезпечній ситуації опинилася, і визнаю, що відчула несамовите бажання чкурнути звідси. На щастя, розглядаючи дивний букет, я підійшла так близько до стіни, що вона спинила мій порив позадкувати. Зроби я такий непродуманий рух, мій брат напевно зауважив би його.

Та він лише ковзнув по мені поглядом. І я кілька секунд стояла як вкопана, слухаючи калатання свого серця й намагаючись второпати чому — адже просто перед ним я, його цибата довгоноса сестра Енола. Аж тут я збагнула, що завдяки моєму маскуванню він навіть не глянув на мене. І справді, побачивши юну леді з розкішними зачіскою та вбранням у вітальні місіс Ватсон, він миттєво відвернув свою увагу деінде. Можна подумати, що йому взагалі не подобається присутність таких леді.

І навіть якщо я й ахнула вголос, він не почув цього, бо тієї самої миті підхопилася місіс Ватсон.

— Містере Голмсе! — вигукнула вона, простягнувши до нього обидві руки. — Ви… чи є… чи є якась звістка про Джона?

Судячи з його похмурого обличчя, хороших новин не було. Він схопив долоні місіс Ватсон своїми руками у лайкових рукавичках, ніби спіймав двох тріпотливих голубок, але не прохопився ані словом. Тільки шикнув і кинув на мене застережливий погляд.

— Ой! Як нечемно з мого боку!

Проте він зовсім не це мав на увазі. Йому хотілося, щоб місіс Ватсон спровадила мене, але їй здалося, що вона повелася нечемно, не представивши мене. Висмикнувши руки з його долонь, вона повернулася до мене:

— Це міс, ем-м…

Якщо все одно тремтиш від мішанини емоцій, то можна й скористатися цим. Отож, щоб врятувати місіс Ватсон, яка силкувалася згадати моє ім’я, я запищала:

— Невже це справді містер Голмс, великий детектив? — Вдаючи нестримний дівочий захват, я кинулася вперед, усміхаючись. Ні, вишкірившись, ніби череп. — Ой, я так схвильована! — пискотіла я, і мій голос звучав на цілу октаву вище, ніж зазвичай. Хоч мене били дрижаки від страху, що мій брат упізнає мене, та все одно я схопила обома руками його руку в рукавичці. — Ой, не можу дочекатися, щоб розказати тітоньці, що я зустріла видатного містера Шерлока Голмса!

Мій бурхливий захват справив саме той ефект, на який я і сподівалася: якби на Шерлока видерся каналізаційний щур, він би менше бридився. Він не міг дивитися мені в обличчя, тож відвернувся й крижаним тоном мовив:

— Міс, ем-м…

— Еверсоу. Міс Віола Еверсоу, — залопотіла я.

— Міс Еверсоу, можете залишити нас, якщо ваша ласка?

— Звісно, звісно. Я знаю, що ви та місіс Ватсон… маєте обговорити важливі речі… я… для мене неймовірна честь і радість зустрітися із вами, — отак, белькочучи беззмістовні фрази, я дозволила покоївці Роуз випровадити мене з вітальні — вона саме прийшла для цього й принесла мою шаль.

Навіть після того як за мною зачинилися парадні двері будинку Ватсонів, я ледве могла повірити, що втекла. Дрібочучи кам’яними сходами, я чекала будь-якої миті почути Шерлоків вигук: «Ану, стривайте! Це Енола? Еноло! Поліція, затримайте оту дівчину в перуці!»

Натомість я почула його голос, звернений до місіс Ватсон:

— Боюся, гарних новин у мене небагато.

Він говорив тихо і серйозно, але я чітко чула його слова крізь трохи прочинені вікна вітальні.

— Але я знайшов дещо. Знайшов медичний саквояж Ватсона.

Я так і стала як укопана на тротуарі. Ох… Ой лишенько, ну не можу я просто піти. Його голос діяв на мене наче магніт на голки та шпильки. Я маю знати більше. А якщо мене спіймають за підслуховуванням?

Вдаючи, ніби шукаю щось у кишенях, я роззирнулася вулицею. Навколо було тихо, тільки молочарка розносила замовлення і вдалині проторохтіли два кеби. Дивний цей Лондон: вулички нетрів аж кишать жінками, що лаються одна з одною, стоячи біля дверей, дітьми, які борсаються в багнюці, жебраками, продавцями, п’яницями й ледарями. Але кращі житлові райони завжди майже порожні. На їхніх вулицях відполіровані сходи ведуть до зачинених дверей із двома вікнами обабіч — без жодної тріщинки на шибках, де за склом видніється герань у вазонах, канарка у підвішеній клітці, крихітна табличка «Здаються кімнати» й мереживні фіранки.

Та хіба ж вгадаєш, чи, бува, не стежить хтось за тобою з-за тих мереживних фіранок.

Голмс вів далі:

— Я знайшов його в клубі, який він відвідував. Хтось заховав саквояж від чужих очей за диваном. Досі його ніхто не помітив.

— Але… Джон нізащо б не залишив… — місіс Ватсон ледве стримувала ридання.

— Авжеж. — Брат теж намагався вгамувати вир емоцій. Моє серце аж кров’ю облилося, коли я почула, як він силкується приглушити біль у своєму голосі. — Жоден лікар, а надто Ватсон, не залишить свій чорний саквояж із власної волі.

Я боялася, що почуття підведуть мене і я видам себе, мимоволі схлипнувши. «Еноло, не будь дурепою, забирайся звідси!» — подумки насварила я себе.

Однак відійшла лише на декілька кроків: цього виявилося достатньо, щоб ані Голмс, ані місіс Ватсон не побачили мене, якби раптом визирнули з вікна. Зупинившись поміж рогом будинку і стіною вітальні, я перебирала рукавички та намагалася опанувати дихання й гупання серця.

Голос брата досі було чутно:

— Отже, гадаю, ми можемо відкинути припущення, що це випадковість. Ватсона навмисне заманили кудись або викрали.

Я не розчула тихої відповіді місіс Ватсон.

— Я не можу сказати напевне, та мені здається, що юрмиська противників медицини, які вічно верещать про те, що хірургічні операції — це те саме, що й досліди над тваринами, дуже схильні до істерії і навряд чи дійшли б такого виваженого рішення. Та хоч воно й малоймовірне, це припущення залишається цілком можливим, як і решта. Може, це якийсь Ватсонів ворог із часів війни. Я розглядаю і таку можливість, та мої передчуття заперечують це. Понад усе я й надалі підозрюю когось зі злочинного світу, однак мої джерела наразі не мають жодної інформації. Таке враження, ніби однієї миті Ватсон грав у більярд у клубі, а вже наступної — розверзлася земля…

Повз мене процокотіли кінські копита і проторохтіла бричка візника, який зацікавлено глипнув на мене. Мабуть, йому цікаво, чому я тут стою. У Лондоні будь-яка жінка без супроводу, навіть якщо зупиниться на мить висякати носа, опиняється під загрозою здобути титул «нічного метелика» — делікатної назви жінок легкої поведінки.

— Я лише не розумію цього затишшя, цієї паузи, — почувся голос Шерлока, коли гуркіт стих. — Якщо Ватсона викрали, то чому досі не вимагають викуп? Якщо його викрав якийсь ворог, чому досі не з’явилося якесь зловтішне повідомлення про помсту? Вже мала б з’явитися бодай якась звістка від цього лиходія. Невже ви нічого не отримували? Нічого дивного, незвичайного?

Відповідь була короткою.

— Квіти? — нетерпляче відмахнувся Голмс. — Ну звісно, це ж цілком очікуваний жест від суспільства. Ні, перш ніж залучати до справи поліцію, нам потрібно більше доказів, ніж медичний саквояж і анонімний букет. Прошу вас, поміркуйте. Невже нічого не…

Місіс Ватсон відповіла щось надламаним голосом.

— Логіка не виключає ймовірності вбивства, — голос брата напружився і, здавалося, от-от надірветься. — І в цьому випадку не було б жодного повідомлення. Так, я теж про це думав. Та не можу втрачати надію. Надія помирає останньою! Тому, — голос його став твердим, мов криця, — я не знатиму спокою, допоки не розплутаю цю справу.

Запала важка тиша, і вулицею знову заторохтіли колеса, цього разу карети. Кучер та пасажири скоса позирали на мене. Я відчула себе мішенню на стрільбищі.

Нарешті мій брат заговорив знову:

— Ми не маємо права здаватися. У нас немає іншого виходу. Вам не спадає на думку нічого помічного?

У відповідь тиша.

— Чи приходили до вас відвідувачі? Окрім тієї медової панночки, яка щойно пішла? До речі, хто вона?

Ой леле! Мої нерви більше не витримають.

Я зірвалася з місця й попрямувала вулицею такою ходою, як напучувала книга «Моральний компаньйон для леді». Тобто «стримано й тихо, але при цьому не повільно й не зашвидко, як людина, що знає собі ціну»… Лише завернувши за ріг, я дозволила собі видихнути.

Цікаво, чи додав Шерлок мене до свого списку підозрюваних.

Я дуже сподівалася, що ні. І не хотіла, щоб він взагалі зацікавився цією «медовою панночкою» — йому не можна гаяти часу, коли він намагається з’ясувати, що сталося з Ватсоном…

Але він таки марнував час, раптом усвідомила я, звертаючи на людну вулицю з крамницями й конторами. (Як писалося в книзі: «Не затримуйтеся біля вітрин і рішуче проминайте навіть найспокусливіші прикраси у крамницях. Проходьте повз чоловіків і не дивіться на них, але при цьому не випускайте їх із поля зору…») Мій брат блискуче розгадував, найзаплутаніші справи, та він і далі помилково нехтував жіночими знаннями — цього разу повідомленнями мовою квітів.

Мені ж здавалося, що зловтішне повідомлення про помсту таки надійшло у вигляді букета з глоду, маків, берізки та незвичайної зелені спаржі.

Але до чого тут спаржа? Хай там як, а букет надійшов не від когось зі злочинного світу й не від людини, з якою служив Ватсон, у цьому я переконана. Ні, гадаю, букет надіслала людина, яка не протрималася б у жодній із цих сфер через свої дивацтва. Вона виявляла свої дивакуватість, дріб’язковість і злість доволі творчо і насолоджувалася дивним способом вивільняти власне божевілля через рослини. І вона (чи він) настільки кохалася у цій справі, що навіть вирощувала глід у теплиці.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Але як же знайти цю дивну людину?

На думку спали три можливі стратегії. Перша — знайти й обстежити всі теплиці — забрала б чимало часу, а от друга — більш дієва. Я знайшла місце, щоб присісти й записати цю ідею та негайно почати втілювати її в життя.

Днина була погожа, тож я присіла на лавочці біля одного з нових громадських питних фонтанчиків західної частини Лондону розміром із військовий меморіал. На його верхівці височіли крилаті скульптури. Десь посередині цієї величної споруди стирчав резервуар, який, гадаю, мав би бути мушлею молюска, та радше скидався на гриб, прирослий до стовбура дерева. А з краника у вигляді носа морської свині текла свіжа вода для леді та джентльменів. Трішки нижче було прилаштовано так само вишукано прикрашене корито для коней, а ще нижче, майже на тротуарі, — меншу мисочку для собак і, напевно, котів, щурів та безпритульної дітлашні. Збоку я спостерігала за різношерстою юрбою, що користувалася фонтанчиком на благо власної гігієни. Діставши з кишені аркуш паперу та олівець, я склала текст, який згодом з’явиться на «шпальтах відчаю» всіх лондонських газет. Після кількох спроб, вдалося зробити його якомога коротшим:

«Глід, берізка, спаржа й мак: чого ви хочете? Дайте відповідь у цій колонці. М. М. В.»

Ініціали означали Мері Морстен Ватсон, ніби це запитання опублікувала саме вона.

Задоволена, я декілька разів переписала повідомлення для різних лондонських друкарень. Відтак заскочила у трамвай, що саме проїжджав повз (як сучасна містянка, я навчилась робити це, не зупиняючи коней), заплатила пенні, й доїхала до Фліт-стріт.

Я частенько бувала в офісах газетних друкарень на Фліт-стріт і мала справу з різними хоч і ввічливими, проте байдужими службовця- ми-чоловіками. Та цього разу вони були чемнішими, ніж зазвичай, та аж ніяк не байдужими. Заклопотана всіма турботами, я геть забула про свій вигляд, і не відразу второпала, чому ж їхнє ставлення так змінилося.

«Ой, та заради всього святого! — спалахнула я, згадавши, що на мені пишна перука, а сама я в образі вродливої леді. — Які ж йолопи».

Поки я подавала оголошення та оплачувала їх, день уже схилився до вечора, і я відчула неймовірну втому. Однак відпочивати ще зарано, бо треба негайно втілити в життя третю стратегію і з’ясувати, хто надіслав той химерний букет. Вирощувати в теплиці глід, обплетений берізкою, лише задля одної зловтішної миті? Напевно, така злопам’ятлива людина ще надсилатиме свої сповнені ненависті повідомлення у вигляді квітів. І коли вона принесе черговий букет, мені потрібно бути на місці, щоб побачити чи перехопити його.

Саме тому треба повернутися до місця подій. І навіть добре, що вже спустилася ніч, — темрява гратиме мені на руку, бо зменшить імовірність того, що місіс Ватсон випадково побачить мене, коли я повернуся на її вулицю. Аби бути ще більш непомітною, я гукнула кеб.

Попросивши візника зупинитися перед моєю ціллю, я наказала йому чекати, щоб кеб — велика чотириколісна карета — стояв поміж мною та будинком доктора Джона Ватсона. Бачте, будинок із оголошенням «Здається кімната» розташовувався майже навпроти дому Ватсонів.

Стукаючи у двері дверним молоточком, я благала долю: «Ну будь ласочка, нехай у тій кімнаті буде вікно, що виходить на цей бік вулиці».

І воно було.

Ідеально.

Проте ідеальним виявився лише цей надважливий аспект. А загалом кімната була жахлива: гола й похмура, з твердючим і вузьким, як дошка, ліжком. Власниця — неприязна жінка з пильними очима — назвала надто високу ціну за тиждень. Не дивно, що цю кімнату досі ніхто не винайняв.

Я поторгувалася з нею за оренду та умови, але лише задля годиться. Насправді я винайняла б цю кімнату за будь-яку ціну. І за кілька хвилин, заплативши власниці, я отримала свій ключ.

Розумієте, я мусила бути на місці наступного ранку. Мене гризла думка, що за ту половину дня, яку я провела в місті, до дверей Ватсонів могли принести вже другий підозрілий букет. Та навіть якщо так і сталося, безсумнівно, що лиховісний відправник скоро надішле ще один. Не можна пропустити його прибуття.

Отож я наказала візникові кеба доставити

мене до округу Олдерсгейт, де і зійшла. Прослизнувши у двері залізничної станції, я вийшла з протилежного боку будівлі, де взяла інший кеб. Такі запобіжні заходи вже стали для мене звичними. Ніколи не можна забувати, що візників можуть допитати і що я — втікачка, а найвідоміший детектив у світі прагне спіймати мене.

Інший візниця привіз мене на вуличку в Іст-Енді, куди заїжджало вкрай мало кебів. Тобто до будинку, де я винаймала кімнатку. Я попросила візника зачекати, а сама кинулася збирати необхідні речі, одночасно намагаючись бодай щось пояснити місіс Таппер, яка впала в розпач і не вірила мені.

— Я поїду до тітки на кілька днів.

— Га? — Вона підняла до вуха свою слухову трубку.

— Я їду відвідати тітку.

— Га? — Вона несамовито вирячила свої старі вологі очі і хоч не могла нічого второпати, однак не підходила до мене ближче. Стара стояла в проході до моєї кімнати та глипала на милу юну леді, яка набивала одягом торбу. Але ж протягом минулого місяця з цієї кімнати ледве кудись потикала носа дівчина, більше схожа на опудало. Я певна, що стара думала, ніби я геть здуріла, і зважувала, чи варто негайно викликати констебля.

— Га? Куди їдете? О такій пізній порі?

— Їду! Відвідати! Тітку! — крикнула я в її слухову трубку. Тримаючи торби в обох руках, я прошмигнула повз неї за двері.

Наступного недільного ранку я знову рум’янилася, клеїла родимку, припудрювала обличчя, щоби зустріти цей день як вродлива леді. Правду кажучи, цей образ мені вже трохи набрид. Лондонські жінки, збираючись до церкви, напевно старалися менше. Та мені хоча б не довелося чепурити перуку. Я начепила її на навершник ліжка, бо до останнього не хотіла надягати цю парку й важку штукенцію. Тож перука чекала напоготові, навіть із пришпиленим капелюшком. Щоб мене ніхто не побачив без неї, я попросила похмуру домовласницю залишити тацю зі сніданком перед дверима. А тим часом сама затягнула корсет, щоб моя фігура нагадувала пісочний годинник, і вдягнула вишукану денну сукню ніжно-зеленого кольору з пишними рукавами та зборками. Сівши біля вікна й тримаючи під рукою театральний бінокль, я спостерігала з-поза мереживних фіранок за всією вулицею, а надто за будинком Ватсонів.

Поки що треба переховуватися лише через те, що я прибула сюди поспішно. Та вже за кілька днів не матиме значення, якщо місіс Ватсон побачить мене тут. Я й сама зможу підійти до неї та розповісти, що мені страшенно пощастило побачити оголошення про вільну кімнату, адже я саме шукала нове житло. І принагідно поцікавитися, чи є якісь новини про доктора Ватсона.

З іншого боку, я дуже сподівалася, що це чатування триватиме не довше кількох днів, бо вже за декілька годин мене охопила жахлива　 нудьга. «Гарні» вулички були аж надто тихими.

Ріденька процесія кебів із недільною перепусткою, начищених і блискучих, ніби й справді везуть щось божественне, доставили з церковної служби мешканців вулиці й саму місіс Ватсон.

Я зауважила, як вона на кілька секунд зупинилася, щоб погладити запряженого в кеб коня. Жінки, правду кажучи, зрідка це робили, боячись забруднити ошатне недільне вбрання. Я спостерігала за милою дружиною доктора Ватсона зі змішаними почуттями захоплення й жалю: вона вбралася в чорне, ніби вже була в жалобі.

Після того, як усі парафіяни розійшлися по домівках, годину-дві взагалі нічого не відбувалося.

Через деякий час з’явилася закутана в шаль згорблена старенька, яка шкутильгала від дверей до дверей, продаючи фіалки з великого плаского кошика.

За останні пів години більше не відбулося нічого особливого.

Вулицею прогуркотіла цистерна з водою: кінь біг риссю, красиво задерши хвоста. Гарне видовище, аж поки не стало ясно, що це саме він розкидає за собою послід. Кумедно, що цистерна з водою була призначена для миття лондонських вулиць, здебільшого вкритих таким багном, що жоден поважний слимак на них не поткнеться. Прибирання вулиць не зупинялося навіть у неділю, бо в місті було страх як багато коней і кожен залишав по собі із двадцять кілограмів гною на день. Про це мені колись розказала мама…

«Не думай про маму».

Аби хоч якось розвіятися, я смикнула вишукану опалову брошку, пришпилену по центру моєї сукні спереду, й дістала тонкий кинджал, схований у моєму корсеті. Опал прикрашав вершечок　 його руків’я. Я зважила зброю в руці й відчула впевненість. Скористатися цим кинджалом мені довелося лише одного разу, коли я відбивалася від душія. Інший злодій теж якось кинувся на мене з ножем, однак корсет захистив мене й завадив йому проштрикнути моє тіло. Цей випадок переконав мене у важливості корсетів. Тож я замовила собі кілька особливих, металева конструкція яких не стискала талію й не штрикала під пахвами, а натомість захищала від таких злодіїв, як Джек-Різник. До того ж корсет мав поліпшувач для бюста й регулювався на стегнах, чудово приховуючи мою цибату фігуру й слугуючи місцем зберігання різноманітних дрібничок для надзвичайних ситуацій та невеличкого стосика британських банкнот, люб’язно переданих матінкою.

«Не смій думати про маму!»

Квапливо запхавши кинджал назад поміж ґудзиків сукні — там, за пазухою, були сховані його піхви, я взялася подумки перелічувати, що ще я там зберігала. Бинти, ножиці, йод, запасну пару панчіх, голку й нитки…

Внизу вулиці пройшла няня, вбрана у вишуканий синій плащ і чепчик. Одною рукою вона штовхала попереду себе візочок із парасолькою, а іншою — тримала за ручку дитинку в мереживній рожевій сукенці й білому фартушку.

Я позіхнула.

…Хустину, накладні локони, пенсне для маскування, лорнет із лупою, нюхальну сіль, цукерки, печиво…

З-за дальнього рогу вулиці вискочив малий обідраний хлопчисько з величезним букетом квітів, ледве не більшим за себе.

І я вмить забула про своє майно та нудьгу. Схопивши театральний бінокль, я приклала його до очей, силкуючись розгледіти квіти в букеті. Але хлопчисько, бодай би його, ніс букет під пахвою, та ще й догори дриґом, ніби ті квіти могли вкусити його за носа. Я не могла розгледіти жодної, тож мусила задовольнитися тим, що запам’ятала поношений картатий одяг хлопчика та його трохи дурнувате обличчя. Він зупинився із роззявленим ротом, розглядаючи номери будинків.

Цілком можливо, що він узагалі шукає не дім Ватсонів.

Та моє серце гупотіло, не погоджуючись із цією думкою. Дурниці. Це має бути…

Так і є.

Він напрочуд довго стояв навпроти будинку й вивчав його номер, а тоді піднявся сходами до дверей дому Ватсонів.

Лише коли хлопчик нарешті повернувся до мене спиною, я змогла чітко роздивитися квіти в букеті.

Золотий дощ.

Дзвоники.

Знову берізка.

Знов пухнасті стебла спаржі.

Гілочки тису.

О боги!

Зірвавшись із місця, я жбурнула бінокль, миттю начепила перуку (разом із капелюшком), схопила накидку й вискочила з мого тимчасового помешкання із наміром схопити того хлопчиська, щойно він віддасть букет.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Бачте, квіт золотого дощу дуже гарний, спадає жовтими каскадами, ніби плаче, звідси і його значення.

Сині дзвоники віддавна пов’язують із феями, лихом і згубою, й означають вони покірність горю.

Тис — цвинтарне дерево, що символізує смерть.

І якби в букеті не було б пагонів берізки та спаржі, я все одно знала б: ці квіти передала та сама лиха людина, яка надіслала й інший химерний букет. І чи не вона винна у зникненні доктора Ватсона?

Я злетіла вниз сходами, вискочила з дверей на вулицю, але той триклятий хлопчисько з роззявленим ротом, який ледве плентався до будинку Ватсонів, з неймовірною швидкістю чкурнув геть і вже завертав за ріг вулиці.

А дзуськи! Від мене не втечеш! Я підхопила поділ сукні обома руками спереду і рвонула за ним.

У мене довгі ноги, до того ж я дуже люблю бігати: я завжди ганьбила сім’ю, коли гасала довкола, лазила по деревах і загалом поводилася як дикунка. Але клята спідниця сповільнювала мене, навіть коли я підібгала її до колін, бо тепер було неможливо розмахувати руками, що додало б мені швидкості. Інші деталі мого образу теж заважали — моя голова в перуці тряслася й хилиталася з боку в бік. Певно, я скидалася на височенну ніжно-зелену гуску, яка дуже квапиться.

Перехожі вражено витріщалися на мене. Я промчала повз якусь леді, що прикипіла до місця, затуливши роззявленого рота обома руками в рукавичках. Мовчу вже про те, як зреагували джентльмени на мої ноги, які визирали з-під спідниці. Адже, хоч леді у вечірній сукні може демонструвати відкрите декольте, однак ані сантиметра щиколотки на має визирати з-під подолу її сукні. Та мені було байдуже, який вигляд я маю і що про мене подумають. Я звернула за ріг вулиці й побачила вуличного хлопчиська, який підстрибом біг уже не так і далеко попереду.

— Хлопче! — гукнула я до нього.

Я наївно очікувала, що він озирнеться, зупиниться і ми гарно з ним побалакаємо, за що я дам йому пенні. А натомість він озирнувся через плече, вибалушив свої недоумкуваті очі й рвонув геть, як заєць від хортів.

От дурний малий пройдисвіт, чого ж він так злякався?

— Хлопче! Ану стій, дурнику! — Я чимдуж помчала за ним, легко наздоганяючи дрібного шибеника з нетрів.

І я от-от спіймала б його, якби він не кинувся до Ковент-ґарден і не вибіг на загачену транспортом вулицю. Він мчав не тротуаром, а бруківкою, хвацько шмигляючи поміж возів із картоплею, бричок і кебів, ледве не попід копитами запряжених коней. Народжений і вихований містом, тут він мав величезну перевагу над дівчинкою із сільської місцевості, яка не звикла ухилятися від омнібусів! Він добряче відірвався, і я втратила його з виду.

На розі вулиці, де він востаннє мелькнув, я спинилася. Обличчя моє пашіло, в грудях тисло від важкого дихання, однією рукою я досі підтримувала спідницю, а іншою поправляла перуку, яка так і шукала нагоди спорснути з моєї голови. От же триклята штукенція! Як би вона мене не дратувала, слід було завчасно нацупити її та закріпити шпильками. Мені забракло повітря, щоби процідити прокляття, які спали на думку, тож я роззирнулася навкруги, не знаючи, куди повернути.

Я майже здалася. Правду кажучи, я таки здалася. Роздратовано зітхнувши від поразки, я нарешті опустила поділ спідниці, щоб прикрити ноги, точніше, ту його частину, яка ще не була забрьохана кінським послідом. Відтак, попри погляди виряджених, чепурненьких недільних перехожих, я обома руками взялася поправляти неслухняну перуку, намагаючись прибрати бодай якогось пристойного вигляду, й підняла її, щоби привести до ладу…

— Не треба! — верескнув тоненький голосок.

Я здригнулася, озираючись і шукаючи поглядом, звідки пролунав цей переляканий голос. І нарешті побачила вуличного хлопчиська, за яким щойно гналася: він витріщався на мене банькатими очиськами зі своєї схованки в одному з ящиків для продуктів, що стояли обабіч зачинених дверей крамниці бакалійника. Я стояла так, що мимоволі відрізала йому шлях до втечі, однак нізащо не побачила б його, якби він не скрикнув.

— Ні, прошу, не треба! — верещав він.

Від подиву я стояла як укопана, так і тримаючи перуку обома руками.

— Що не треба? — вихопилося в мене. Я не могла второпати, чого він так злякався.

— Не знімай свої патли! — зарепетував він. — І носа не віддирай!

— Ага, — відповіла я, повільно й розважливо кивнувши, немов це все пояснювало.

Видно, хлопчисько прителепкуватий, тож треба поводитися обережно. Я намагалася не робити зайвих різких рухів, ніби переді мною стояла загнана тваринка, і дозволила перуці сидіти на голові так, як їй заманеться.

— Добре, — додала я лагідним, заспокійливим тоном. — Все гаразд. Хочеш пенні? — Я сягнула рукою в кишеню й дістала жменьку монет.

Хлопець, почувши брязкіт металу та побачивши його блиск, ніби трохи заспокоївся. Або ж принаймні перемкнув свою увагу на монети, як я і сподівалася.

— Я просто хочу з тобою трохи поговорити. Вилізеш звідти? — умовляла я.

— Ні!

— Ну, як знаєш. Тоді я залізу до тебе, якщо ти не проти.

І я плюхнулася на тротуар перед ящиком, у якому він сховався. Гадаю, я не зробила б цього, якби була тільки втомлена — хоча ця біганина справді добряче виснажила мене, — проте абсурдність самої ситуації змусила мене так вчинити. Перехожі навколо нажахано заохали й почали сахатися мене, ніби моя дивна поведінка заразна. Лише два роки тому, під час Золотого ювілею королеви, якась леді присіла на стежці в парку Кришталевого палацу[14], щоби прикласти до свого чобітка гілочку ялиці. Невдовзі її упекли до божевільні.

А запроторив її туди власний чоловік. І це не дивина, що жінку можуть отак відправити до психлікарні через «божевільну» поведінку, як-от читання романів, відвідування спіритичних сеансів, сварки, непослух тощо. Домовитися, щоб твою дружину схопили «викрадачі» в чорному екіпажі — цілком прийнятна практика, якщо життя з нею стало обтяжливим, тоді як розлучення може спричинити скандал.

Тож ніколи не виходити заміж — чудове рішення, подумала я, посміхаючись і відсапуючись після гонитви. Ми сиділи віч-на-віч — я і моя «здобич», торкаючись колінами, ніби граючись у чаювання. Я спитала у брудного вуличного хлопчиська:

— Як ся маєш? Дуже рада з тобою познайомитися. — І, ніби вибираючи цукерку, я взяла один пенні двома пальцями. — Я випадково побачила, як ти оце недавно приніс до будинку Ватсонів дуже гарненького букета.

— Не знаю ніяких Ватсонів, — обережно заперечив хлопчик, не відриваючи погляду від мідяка.

— Тоді звідки ти знав, який будинок обрати?

— Дядько сказав мені цифру.

— Який дядько?

— Той, шо відірвав собі носа.

Мій розум остаточно виснажився, як і ноги, але я лише повільно і з розумінням кивнула, вирішивши поки що не зважати на цю відверту маячню.

— І як же ти зустрів цього дядька?

— Він мене покликав. — Хлопець показав жест, яким зазвичай кличуть до себе хлопчаків, що вештаються вулицями, щоб доручити їм віднести посилку, передати повідомлення, притримати коня за вуздечку чи зробити якусь іншу дрібну послугу.

— Він сидів у кабріолеті чи у бричці? — запитала я.

— Ні! Він був у гарній блискучій кареті, еге ж, із кониками.

Я утрималася від пояснення, що в бричку теж запрягають коней, тож просто запитала:

— У фаетоні? В екіпажі?

— Не знаю, шо таке кіпажа. То була гарна чорна карета, із жовтими спицями в колесах.

Так можна описати половину карет у Лондоні.

Я спробувала знову:

— А герб якийсь ти бачив?

— Не знаю за герб. Він мав гарний плащ, мав руки. Одною рукою дав мені того букета, а іншою — два пенси.

Хлопчик помалу переставав боятися мене і ставав дедалі балакучішим. І це добре, бо я анічогісінько не розуміла з розповіді цього хлопчини, голова якого була завеликою для приземкуватого тіла, а розум — надто дрібним.

— Ем-м, а який той дядько був на вигляд?

— На вигляд? Та як всякий багач. Із довгою пикою і цапиною борідкою, а ше в капелюсі-циліндрі. Хіба шо носа собі відірвав.

Ну от, знов за рибу гроші.

— Як це — відірвав носа? — Я намагалася не видати свою недовіру.

Вочевидь, мені це вдалося, або ж хлопчину охопив такий жах від спогадів, що він сам заторохтів без упину:

— Ніс відпав йому, коли він висунувся, шоби передати мені квіти. Він зачепився за двері, й ніс ляпнувся йому на коліна. Не знаю, шо мене настрашило більше: отой ніс на колінах чи те, як він його вхопив і заходився мене лаяти на чім світ стоїть, вимахуючи ним. Сказав, шоби я бігма взяв квіти, інакше він мене знайде і зробить зі мною таке саме, та ше й очі мені виколупає.

— Е-е, а кров ти бачив?

— Нє! — Хлопчик затремтів. — Його лице було буцім зліплене з воску.

— А що в нього було на місці носа?

— Нічого! Ну тобто просто діромахи, як у кістяка. — Хлопчик здригнувся.

— Діромахи?

Але хлопчика почало вже судомно трясти.

— Прошу, не здирай свого волосся, не відривай вуха, не треба!

— Ой, заради всього святого, звісно, не буду! А той чоловік прилаштував ніс назад на обличчя?

— Не знаю! Я втік! Схопив квіти, як він і сказав, а потім ти чкурнула за мною! — Хлопчисько почав схлипувати, а не гарчати, як це зазвичай робили малі вуличні розбишаки. Малий рюмсав через надзвичайний страх. Видно, не скоро він забуде ту дивну зустріч. — Чого ти за мною бігла?

— Не переймайся цим.

Я звелася на ноги, шкірою відчуваючи, як вельможні перехожі витріщаються на мене й обходять десятою дорогою. Я дала хлопчикові шість пенсів, а не пенні, бо мені було прикро, що я його так перестрашила. Схоже, з нього вже не вдасться витягнути нічого путнього.

Путнього? А що путнього в тому, що я від нього почула?

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Повернувшись до свого помешкання непримітними вуличками, я попросила у домовласниці гарячої води. Відтак вмилася, вдягнула чисту сукню, протерла губкою спідницю від бруду й привела до ладу своє волосся — тобто зняла перуку, розчесала її та добре пришпилила, щоби вона гарно сиділа на голові. Увесь цей час я міркувала.

Хоча радше намагалася міркувати, але повсякчас поверталася до питання, як же той чоловік втратив свого носа. Мені згадалася історія з часів Відродження про відомого данського астронома, який втратив ніс у дуелі. Але зараз дуелі проходили на пістолях, а не на шпагах. Та й в Англії їх заборонили, хоч вони й досі поширені у менш розвинутих та дрібних країнах континентальної Європи. Гадаю, пістолем теж можна відстрелити носа. Я вже навіть згадала ім’я того астронома — Тихо Браге, після дуелі він носив накладний ніс із стерлінгового срібла. Цікаво, чому не з золота — воно ж навряд чи гірше. Та, мабуть, люди по-іншому ставилися до таких речей до правління королеви Вікторії. Тепер, міркуючи про це, я дійшла висновку, що в Англії, можливо, є чимало чоловіків із вадами обличчя, спричиненими як не дуелями, то війнами: Повстанням сипаїв[15], Другою англо-афганською війною тощо. Та вони точно не носили срібних носів, підборідь чи вух. Що ж…

У двері кімнати несміливо постукали, і почувся голос служниці моєї домовласниці — бідолашної худенької дівчинки років десяти:

— Міс Еверсоу, ви будете обідати?

— Так, я скоро спущуся.

Моя нова домовласниця мала жахливий характер порівняно з місіс Таппер, однак куховарила значно краще.

Я відіслала дівчинку по вечірню газету, а сама спустилася повечеряти вишуканим печеним ягням під м’ятним соусом. А коли повернулася до кімнати, то підкрутила гасову лампу (яка ж це розкіш — мати такий легкий і швидкий доступ до освітлення, навіть попри те, що труби буркотали й шипіли, як набурмосений божевільний), сіла у страх яке незручне крісло й перечитала всі газети, вишукуючи бодай якісь згадки про справу Ватсона. Та не знайшла нічого нового. Відтак я переконалася, що моє повідомлення потрапило на газетні шпальти: «Глід, берізка, спаржа й мак: чого ви хочете? Дайте відповідь у цій колонці. М. М. В.»

Таки потрапило.

Цікаво, що ці химерні букети надсилає саме чоловік, — годі й казати щось про його ніс. Квіти ж вважають жіночим царством, утім, звісно, завжди знайдеться кілька диваків-учених, на кшталт послідовників Томаса Мальтуса та Чарльза Дарвіна, які намагаються плекати орхідеї в теплицях методом перехресного запилення. Міркуючи далі, я дійшла висновку, що кожен чоловік, який хоча б коли-небудь залицявся чи одружився, так чи інакше знайомий із мовою квітів. Як же мені пощастило, що обидва мої брати затяті холостяки, а отже, геть далекі від квітів. Немає сумніву, що Шерлок пильнує колонку особистих повідомлень, шукаючи якусь зачіпку у справі Ватсона, і точно зауважить «глід, берізку, спаржу й мак». Це його зацікавить, може, він навіть пов’яже цей перелік квітів зі мною та мамою — і, таким чином, піде хибним шляхом. Навряд чи він здогадається про справжню суть цього повідомлення. У всякому разі завтра вранці я сподіваюся на бодай якусь відповідь від того чоловіка з глодом.

А тим часом я переглядала газети, які не встигла прочитати сьогодні вранці й учора.

Подій сталося чимало, і лише звичка не відставати від газетних новин змусила мене перечитати їх усі. Невдовзі я зауважила, що вже не сприймаю прочитаного — зрештою, в кожного є своя межа. Я позіхнула й вирішила, що, закінчивши переглядати колонку порад у «Пел-Мел Газет», яку саме гортала, з чистим серцем вкину всі газети в камін…

Аж раптом дещо побачила.

11233162 25144564 1453124364

6112 33144352 4385214385

54311495 25345242116354125311

Овва!

0 боже мій! Сон як вітром звіяло, серце шалено закалатало, і я потягнулася по олівець і папір.

Спершу я записала літери абетки таким чином:

АБВГҐД

ЕЄЖЗИІ

ЇЙКЛМН

ОПРСТУ

ФХЦЧШЩЬЮЯ

Відтак взялася розшифровувати перше слово. Перший рядок, перша літера — А. Другий рядок, третя літера — Ж.

АЖ?

Я зрозуміла свою помилку і почала заново. Перша літера першого рядка — А. Друга літера третього рядка — Й. Третя літера першого — В. І шоста другого — І.

АЙВІ. Так, це таки повідомлення для мене.

Трубки гасової лампи сичали так, ніби в кімнаті з’явилася примара. Мої груди немов болісно здавив невидимий корсет. Я розшифровувала далі, але дихати ставало дедалі важче. Однак я швидко впоралася із завданням.

АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА

Це було найкраще і найгірше повідомлення з усіх можливих.

Здається, я більше не в силах уникати думок про маму.

Тієї ночі я ледве стулила повіки. І якби не залишила весь свій теплий темний маскувальний одяг в будинку місіс Таппер, то, зізнаюся, взагалі навіть не намагалася б заснути. А блукала б вулицями міста, шукаючи тих, кому пощастило менше, ніж мені, роздавала б їм їжу та шилінги, щоб менше думати про власні труднощі. Такі нічні вилазки були для мене традицією, однак клятий образ Віоли Еверсоу став мені на заваді. І тепер я змушена лежати на твердому вузькому ліжку та дослухатися до виру думок, який ну ніяк не вгамується і носиться, немов гурт галасливих неслухняних дітлахів.

Невже у всесвіті немає бодай якогось порядку? Матінка ще ніколи не розпочинала спілкування зі мною сама. Завжди було навпаки.

Це обман. Як і минулого разу, коли «мама», а насправді мій брат Шерлок, організувала нам зустріч. Тільки тепер Шерлок розгадав мову квітів і написав «омела» замість «зустріч»…

Але навіщо йому зараз гаяти час на мене, коли треба розслідувати зникнення доктора Ватсона?!

Може, це справді від матінки.

А якщо так, то вона, мабуть, втрапила в якусь страшну халепу.

Та хіба вона сама не назвала б час і місце, якби хотіла негайно зі мною зустрітися?

Якщо ж ця пастка для мене і мені дозволили вибрати час і місце, отже, саме мене намагаються кудись заманити?

Власне, матуся не написала б «омела», яка означала побачення джентльмена з його таємною коханкою. Матінка використала б «вогничок червоний».

Хіба що вона вирішила, що слова «вогничок червоний» довго зашифровувати?

Могла б тоді написати просто слово «вогничок», воно не набагато довше за «омелу».

Хіба мама не зробила б саме так? Невже це повідомлення несправжнє, не від неї? Невже це пастка?

Але чому? І від кого ж воно?

Його розміщено у «Пел-Мел Газет» і більше ніде. Лише в маминій улюбленій газеті.

Воно мало б бути від матінки. Я хотіла, щоб воно було від неї.

Я хотіла побачити маму?

Так.

Ні. Ні, я сердилася на неї, і не просто так.

АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ

ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА

У повідомленні написано «люблю».

Матінка за все своє життя жодного разу не вимовила це слово.

Таки це обман.

У повідомленні є все те, чого я завжди чекала від мами.

Або його розмістив хтось інший — і хто ж тоді? — або моя матінка знайшла у своєму серці трохи любові до мене.

Якщо я не відповім, то так і не дізнаюся правду.

А якщо відповім, то ризикуватиму власними життям і свободою заради одного непевного слова.

Коли не знаєш, що робити, здоровий глузд підказує взагалі не робити нічого, та я не могла сидіти склавши руки. Звідси й моя традиція блукати ночами. І, позбавлена цієї можливості, я встала на світанку після довгої безсонної ночі й заходилася збиратися вийти, хоча ще не знала, куди та з якою метою. Я вдягнула корсет зі зброєю, речами і припасами, потім спідниці та, нарешті, прогулянкову сукню, вдосталь оздоблену оторочками, оборками й стрічками. Відтак взялася наводити красу на обличчі (тобто маскуватися). А у думках без упину крутилася купа питань: чи справді те закодоване послання надіслала матінка? Чи варто відповідати на нього? Якщо я відповім, то що саме мені написати?

І хоч мені не подобалася нерішучість, та поки що треба зачекати. У цьому я була певна. Адже того єдиного разу, коли я попросила допомоги в мами, вона змусила мене чекати, чекати й ще чекати. Зрештою, вона взагалі не відповіла, і я так обурилася, що вирішила не бачитися з нею аж поки не наведу лад у почуттях, інакше можу бовкнути таке, про що потім пошкодую. Однак, з іншого боку, якщо зараз матінка справді звернулася до мене, а я не відповім… А що, як вона захворіла й жити їй лишилося недовго? Що, коли це мій останній шанс помиритися з нею?

Дурниці. Навіть на смертному одрі мама навряд чи просила б мене призначити час і місце зустрічі!

А втім…

А втім, і втім… Отак кружляли мої думки, немов ті зморені воли, що крутять жорна. Я геть забула про зникнення доктора Ватсона, про бідолашну місіс Ватсон і про відправника химерних букетів із чудернацьким накладним носом.

Та коли я наклеювала крихітну плямку на свою скроню, із якоїсь прихованої кухні у підвалах мого мозку на срібній таці прибуло роз’яснення ледь не забутого вчорашнього питання про те, як чоловіки приховують чи маскують свої спотворені у битвах обличчя. Немов офіціант, що підніс цілу тацю еклерів, здоровий глузд підказав мені відповідь: за потреби можна придбати гумовий накладний ніс або вухо тілесного кольору, на вигляд не гірший за справжній. І де ж придбати таку річ? Звісно, в одній із крамничок, де продають мастику для обличчя, тюбетейки та іншу маскарадну атрибутику. Можливо, навіть у тій самій, де я купила ці родимку й перуку.

У «Пертелоті».

Яка раніше називалася «Шантеклером».

Еврика! Мені негайно треба щось зробити, тож я іду туди.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Варто віддати належне пласколицій власниці «Пертелоти»: вона не вирячилася на мене і не скрикнула, коли я зайшла до її крамниці. А лише пильно придивилася до мене й пробурмотіла:

— Боже мій! Святі небеса! Ви чудово даєте собі раду. Я в захваті, міс, ем-м, Еверсоу.

Отже, вона впізнала перуку й родимку, запам’ятала мій непоказний вигляд того разу, як я робила покупки, і навіть пригадала ім’я, яке надрукувала на моїх візитівках.

— Дякую. — Я всміхнулася. Ми обидві знали, що це ім’я — не моє. Так само вона знала, що я зовсім не та, чий образ собі створила. Однак у її тоні не вчувалося жодних глумливих, поблажливих чи то хитрих ноток. Він був теплий і розсудливий, я б навіть сказала, материнський…

А чи мама колись так поводилася зі мною?

«Не думай про маму».

— Чим вам нині помогти?

Насилу навівши лад у думках, я спрямувала їх у правильне русло — як би розпитати Пертелоту, аби вона цього не помітила. Тож довелося вдавати, що я завітала до її крамниці з іншою метою.

— «Іспанські папірці», — пробурмотіла я, — ними трохи незручно користуватися. Чи є у вас щось… інше…

— Звичайно. Ходімо зі мною.

Вона провела мене в глиб крамниці до ніші за ширмою. Там зберігалося чимало дивовижних засобів різної консистенції — рідини, пасти й пудри, якими можна непомітно підкреслити очі. Краплі, що надають блиску очам. Нарощення для вій, щоб не користуватися позбавленими смаку накладними. Блиски для повік та брів, тіні й пастельні пігменти.

— Секрет у тому, — пояснювала Пертелота, — шоби використати зовсім трошка. Якшо хтось помітить, тож усе було намарно.

Сидячи на розкішному, оббитому мереживом стільчику навпроти добре освітленого дзеркала, я взялася легенько наносити на обличчя чудодійні мазі, які вона мені показувала.

— Дивовижно! — вигукнула я.

— Еге ж.

— А цим користуються актори для вистав?

— Ні, їх важко уздріти на сцені. Це маловідомі «пом’якшувальні засоби», міс Еверсоу. Такі можна знайти у замкнених шухлядках туалетних столиків графинь, герцогинь, ба навіть королеви.

То були, звісно, гучні слова, але чомусь мені хотілося їй вірити. Мене це все страшенно вразило, і я підняла погляд на її просте широке лице з двома сивими гульками по боках.

— Це велика честь. Але як ви взагалі натрапили на ці речі?

— Я знаюся на цій справі.

— І як ви взялися за неї?

— Ви хочете сказати, як хтось безнадійно незугарний взявся за справу, шо стосується таємниць краси? — Вона промовила ці напрочуд відверті слова усміхаючись, без тіні гіркоти, ніби потішаючись із цього. — Іронія, еге ж?

Я була водночас і захоплена, і збентежена її неймовірною відвертістю.

— Це зовсім не те, що я мала на увазі, — щиро мовила я. — Як жінка взагалі стала власницею такого дивного магазину, як оцей?

Вона трішки завагалася, перш ніж відповісти, що було дивно для такої прямолінійної людини.

— Ох, бачте, раніше він належав моєму чоловікові.

— Он як! То Шантеклер — ваш чоловік?

Звичайно ж, її чоловік напевно не звався Шантеклером. Гадаю, саме тому вона трішки дивно всміхнулася.

Але я й далі робила припущення:

— А він був актором чи як? Через це він взявся за продаж таких речей?

— Ні, зовсім ні. — Здавалося, що Пертелота неохоче відповідає на мої питання.

— А зараз він, ем-м, відійшов на той світ? — Якщо так, то цілком логічно, що вона взялася керувати крамницею, коли овдовіла.

— Ні, він відійшов від справ.

Своїм тоном Пертелота спробувала покласти край моїм розпитуванням, але я не збиралася відступати.

— Справді? Як чудово! — лопотіла я. — І як же він проводить тепер час?

— У своїй любій теплиці. — Вона так різко відповіла, ніби насправді у вільний час її чоловік топив цуценят.

У теплиці?

Я завітала сюди, аби якось дізнатися, чи не з’являлися сюди чоловіки в пошуках накладних носів, а натомість з’ясувала, що її чоловік, цілком можливо, вирощував лиховісні квіти.

— Вам не подобаються теплиці? — прожебоніла я.

— Мені не подобаються чоловіки, — похмуро відказала вона з такою нищівною відвертістю, що ми обидві засміялися. Відтак вона змінила тему: — Міс Еверсоу, показати вам найновіші пом’якшувальні засоби для губ?

Щоб задобрити її, я підфарбувала губи рожевим пігментом, а потім вибрала кілька «маловідомих пом’якшувальних засобів», які Пертелота мені показала, і заплатила за них, сподіваюся, доволі щедро, щоб вона була гарної думки про мене. Пертелота запакувала покупку в брунатну паперову торбинку, яку я заховала до своєї сумочки на шворках. Та, виходячи з крамниці, я завагалася на порозі. Якщо мені не вдалося підвести розмову під своє питання, то, мабуть, варто поцікавитися відверто. І просто зараз.

— Мені цікаво, — мовила я ніби між іншим, — чи траплялись у вас випадки, місіс, ем… — Цією паузою я чекала на її ім’я.

— Кіпперсолт, — неохоче відповіла вона.

— Ага. Місіс Кіпперсолт, чи траплялись у вас випадки, коли хтось шукав накладні вуха чи, можливо, пальці? Чи бували покупці, які втратили ці частини тіла?..

Вона закивала і мовила, не приховуючи гордості:

— Авжеж, звичайно…

Та я ще не договорила.

— Чи, може, накладний ніс?

Вона різко припинила кивати й відповіла крижаним тоном:

— А чого ви питаєте?

— Мій знайомий розповів мені цікаву й трохи моторошну історію про те, як зустрів чоловіка, у якого відвалився ніс, — відказала я. — Тож мені стало цікаво…

— Шо він вже накоїв? — вигукнула вона.

А це вже справді цікаво!

— Хто? — запитала я.

— Не зважайте. — Її усміхнене обличчя враз спохмурніло. Я зненацька усвідомила, яка ця жінка кремезна й сильна, і ледве стрималася, щоб не позадкувати від неї. Її материнська приязнь зникла, миттєво перетворившись на загрозу.

— Чого ти тута нишпориш? — гримнула вона, вже навіть не силкуючись приховати говірку кокні. Стиснувши кулаки на широких стегнах, вона глипнула на мене. — Хто ти така, га? Тепера ти знаєш моє ім’я, то кажи, як тебе звати!

А коли я не відповіла, вона вигукнула:

— Махай звідси під три чорти і більше не потикайся сюди!

А я і не думала затримуватися, щоб посваритися. Та дорогою аж палала з цікавості, викликаної цією розмовою. Я ж лише прийшла до Пертелоти… тобто до місіс Кіпперсолт, подумки нагадала я собі, Кіпперсолт. Треба запам’ятати це прізвище. Я ж лише прийшла до неї, щоб дізнатися, чи може чоловік без носа носити гумову накладку і, якщо так, чи траплялися їй такі покупці.

Ну що ж… Можна впевнено стверджувати, що траплялися, але їй дуже неприємно навіть говорити про це. І що ж тепер робити?

Крокуючи по Голівелл-стріт, я захотіла зупинитися, присісти десь і подумати, можливо, зробити кілька нотаток, але затримуватися не можна. Навпаки, я квапилася, бо, хоч і поринула в задуму, однак зауважила чимало чоловічих голів, які поверталися мені вслід, і купу непроханих вітань від «молодиків», що тинялися біля друкарень, а один з них — ба навіть двоє! — ішли за мною назирці. Що, заради всього святого, відбувається?..

Аж тут я збагнула, що моє обличчя розмальоване помадою, різними тінями, блиском, прикрашене накладними віями — такою я вийшла з потаємної ніші в крамниці Пертелоти.

Ой леле! Які ж ці чоловіки недолугі. Що більше штучного, то більше вони… Це ж треба бути такими бовдурами, щоб дозволити перуці, підкладкам і кільком яскравим барвам закрутити собі голову. Невже в мене аж надто чарівний вигляд?

Нарешті я дісталася ширших тротуарів на вулиці Стренд. Майже втікаючи з Голівелл-стріт і шукаючи, де б сховатися, я раптом почула знайомий вигук хлопчиська — торговця газетами: «Газета! Газета!» Я підійшла до нього, кинула в його кашкета пенні й узяла газету, одразу розгорнувши її, щоб сховатися.

Відтак зусиллям волі я спробувала заспокоїти дихання. У важкі часи я завжди робила одне: уявляла обличчя матері й згадувала слова, які вона часто повторювала: «Еноло, ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами». Та думки про маму цього разу не заспокоїли мене, а тільки шпигнули серце, нагадавши про послання «АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА». Я ж досі на нього не відповіла. Від неї воно чи ні?

Аж надто багато негараздів. Що робити з матінкою? Чому місіс Кіпперсолт так дивно поводилася? Як знайти зниклого доктора Ватсона? Я переглядала колонки оголошень і шукала відповідь на моє повідомлення «Глід, берізка, спаржа й мак…» І таки знайшла її, однак полегшення не відчула:

«М. М. В.: Беладона звичайна. ТИСяча подяк».

Відповідь аніскілечки не допомогла. Тільки більше налякала.

Беладона звичайна, гарна дика квітка з отруйними ягодами, нечасто зустрічається у посібниках із мови квітів, проте добре передає чітку погрозу. А глумливо вставлений тис, символ кладовища, говорив сам за себе. Вочевидь, це погроза смертю бідолашному доктору Ватсону.

О боже, треба щось зробити! Але що? Ховаючись за газетою, я нерухомо стояла й силкувалася міркувати, але ніяк не могла скласти розсудливий план, бо краєчком ока помітила силуети чоловіків, що стовбичили неподалік і спостерігали за мною. Вони напевно намірилися переслідувати мене. Досі важко повірити, наскільки ж дурними можуть бути чоловіки! Однак досвід підтверджував, що, побачивши привабливу жінку, більшість із них перетворюється на тупих віслюків. От, приміром, як клерки у редакціях газет, що змінили своє ставлення до мене, коли я…

Я аж очі вибалушила від цієї осяйної думки.

Клерки.

Редакції газет.

Гм-м… Стратегія, звісно, ненадійна, бо мені бракує досвіду в жіночому мистецтві флірту, але спробувати таки варто. Мені ж нічого втрачати.

Я згорнула газету й запхала її до сумочки з брунатним пакунком. Відтак підійшла до найближчої стоянки кебів, не зважаючи на докучливих молодиків, що тюпачили за мною назирці. Вибравши чотириколісну карету, у якій можна заховатися, я гукнула візникові:

— На Фліт-стріт.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Дорогою я обмірковувала план, треба вбити двох зайців: по-перше, дізнатися, який вигляд має та людина, що передала повідомлення «Беладона звичайна. ТИСяча подяк», а по-друге, спробувати з’ясувати, чи справді повідомлення «АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ…» надіслала моя мати.

Спершу, на мою думку, треба розплутати справу з химерними букетами, адже життя доктора Ватсона досі під загрозою. Інша, радше егоїстична причина моєї вилазки полягала от у чому: припустімо, що повідомлення «Беладона звичайна. ТИСяча подяк» розміщене в усіх газетах, тож я матиму кілька спроб здійснити свій план; однак послання 11233162 25144564 і т. д. («АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ…») розміщене тільки в «Пел-Мел Газет», тож треба визначитися з тим, як поводитися, перш ніж завітати до їхньої редакції.

Усамітнившись у кебі, я дістала з-за пазухи ножиці, щоб вирізати повідомлення з газети й викинути її. Коли екіпаж під’їхав до рогу Фліт-стріт, де сновигало найбільше люду, я постукала по даху кеба, щоб візник зупинився. Заплативши за проїзд, я пройшла кілька кроків до найближчої редакції (як виявилося, «Дейлі Телеграф») і підійшла до стола, за яким сидів молодик, що скидався на типового «джентльмена»-гульвісу і вовтузився з ручкою та промокальним папером.

— Перепрошую, — пролепетала я тонесеньким голосочком.

Він байдуже підвів очі, та, вражений моєю красою, виструнчився, немов мисливський пес, що унюшив дику качку.

— Чи не пам’ятаєте ви, хто опублікував це повідомлення? — проворкотіла я, показуючи вирізку з газети.

— Я, ем-м. — Йому довелося докласти неабияких зусиль, щоб одночасно і читати повідомлення, і жерти мене очима. — «Беладона звичайна, ТИСяча подяк». А, так, воно справді дивне. Здається, я пригадую…

— Ми не розголошуємо такої інформації, — перервав його сухий жіночий голос. Я підвела погляд і побачила поруч старшу жінку, явно наглядачку, в накрохмаленій блузі. Вона спопелила поглядом молодика за столом, але зауваженнями закидала мене, та ще й насварила, як школярку: — Якщо ви публікуєте особисте повідомлення, то напевно не хотіли б, щоб хтось розкрив вашу особу, чи не так?

Я вихопила свою вирізку з рук бідолашного клерка, розвернулася й гордо вийшла з редакції. От тобі й «Дейлі Телеграф».

Я рушила до наступної друкарні.

День тягнувся доволі довго. Змилуюся над чутливими читачами й не переказуватиму всіх відмов, яких мені довелося вислухати, і всі ті ситуації, коли я майже отримала бажане. Скажу лише, що чоловіки радо вітали мене, а от жінки — ні. Навіть навпаки. Та мені таки пощастило　 роздобути трохи відомостей у чоловіків, коли поруч не було жінок. Деталі розкрили двоє молодиків — не назву їх джентльменами, бо обидва натякали на якусь віддяку з мого боку, а мені й без того було до смерті соромно, коли я лестощами вивуджувала з них інформацію. Та якщо відкинути мою дівочу відразу до них, я таки отримала задовільний результат: їхні свідчення збігалися. Обидва сказали, що повідомлення про беладону звичайну опублікував страшенно дивний чоловік із сивою цапиною борідкою і в капелюсі-циліндрі, хоча було схоже, що він не з вищого класу. Він явно намагався здаватися вищим, адже був доволі низькорослим, кістлявим і загалом якимось бридким. Я змусила їх пояснити, що саме, окрім низького зросту, викликало у них таке враження, і обидва сказали, що чоловік мав дивний вигляд. Один порівняв його з мерцем, а інший — із прокаженим. Я запитала чому, один із молодиків трохи розгубився, але відповів, що лице того чоловіка здавалося дивним.

— Таке, ніби дивишся на воскову ляльку.

Мені здалося, що їхні слова цілком збігаються з описом перестрашеного вуличного хлопчиська: «Із довгою пикою і цапиною борідкою, а ше в капелюсі-циліндрі. Хіба шо носа собі відірвав». Це був чоловік із накладним носом, стик якого приховувала мастика для обличчя. Така хитрість справді могла надати його обличчю доволі неприємного вигляду чи текстури і зробити бридким на позір.

З огляду на те, що мені вдалося дізнатися, можна впевнено припустити, що на моє повідомлення відповів відправник дивних букетів власною персоною. Я зраділа, що його особа підтвердилася, та все одно не могла заспокоїтися. Як же знайти цього дивакуватого чоловіка?

І гадки не маю.

Хоча Пертелота, тобто місіс Кіпперсолт, таки може щось про нього знати, адже дуже дивно відреагувала на моє питання, вигукнувши: «Шо він вже накоїв?» А потому й узагалі розлютилася та вигнала мене з крамниці.

Гм-м.

Отже, треба дізнатися, де мешкають Кіпперсолти, та з’ясувати, чи не вирощує часом містер Кіпперсолт у своїй теплиці глід. Однак мені дуже кортіло побачити самого містера Кіпперсолта й пересвідчитися, що його обличчя й справді довгасте, мертвотне, мов у прокаженого, воскове тощо.

Може, вдасться вийти на нього, простеживши за місіс Кіпперсолт, коли вона повертатиметься додому з роботи?

Однак після нетривалих роздумів я вирішила, що це нерозсудливо. О цій порі року крамниці зачиняються до настання темряви, і якщо місіс Кіпперсолт помітить мене, то впізнає, хоч як би я не вдягнулася, бо вже бачила мене у різних подобах. А ще не дуже хотілося повторювати пригоду зі стеженням. Минулого разу, коли я йшла вулицею назирці, уникаючи світла ліхтарів, то ледь не потрапила під копита клайдсдейльського ваговоза[16], який тягнув віз деревини.

Ні. Треба знайти містера Кіпперсолта іншим способом.

Кіпперсолт — не таке вже й поширене прізвище. Знайти місце проживання цієї людини було б доволі просто, якби Лондоном нормально заправляли. На жаль, це було не так. І найбільше місто світу мало найгіршу організацію. Лондон складався — чи, радше, розкладався — на понад двісті районів, і в кожному був свій архіваріус, свій збирач податків, свої констеблі тощо.

Однак можна припустити, що Кіпперсолти живуть неподалік своєї крамнички — так велося у літніх людей, що мали свою справу, яку започаткували ще до появи метрополітену, котрим працівники з околиць тепер добираються до Лондонського Сіті. Якщо Кіпперсолти мешкають на Голівелл-стріт або десь неподалік, то мені, можливо, доведеться навідатися лише у дві-три районні контори, щоб здобути якусь інформацію.

Поки ці думки роїлися в моїй голові, ноги вели мене по Фліт-стріт до єдиної друкарні, яку я ще не відвідала, — до «Пел-Мел Газет».

Та щойно я зайшла туди, як серце моє гупнуло в п’яти: за столом сиділа жінка, яка скидалася на стару дівулю та ще й виструнчилася так, ніби проковтнула палицю.

Все одно треба спробувати. На підвіконні лежали примірники кількох минулих випусків газет. Моє дурне серце калатало під кинджалом, схованим у ліфі сукні. Я знайшла потрібну газету й розгорнула її на сторінці особистих повідомлень, де виднілося: «11233162 25144564 1453124364 6112 33144352 4385214385 54311495 25345242116354125311» («АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА»).

Я показала його жінці за столом, яка й справді нагадувала палицю, і запитала, мало не благаючи:

— Чи не могли б ви сказати, хто залишив це повідомлення?

— Аж ніяк не можу, — відрубала вона.

Не може чи не хоче? Ця самотня королева свого невеличкого краю мала б знати все.

Я спробувала ще раз:

— А чи не могли б ви хоча б сказати, був це чоловік чи жінка?

Якщо жінка — то тільки мама.

Від цієї думки моє серце завмерло, бо якщо й справді так, то я все одно не знаю, що відповісти на це повідомлення.

Та стара діва за столом тільки гаркнула:

— Нічим не можу вам допомогти.

Я навіть запропонувала їй хабаря, на що вона обурилася. Мені ніяк не вдавалося вгамуватися, тож кілька хвилин я благала її і вийшла з друкарні тільки тоді, коли жіночка пригрозила викликати констебля.

Ну що ж, принаймні я зробила все можливе.

Мої почуття змішалися, немов інгредієнти дивного пудингу: хтозна, чи засмутилася я через те, що нічого не розвідала, чи, навпаки, зраділа? Та поки що я подумки виштовхнула образ матінки на задній план.

Треба взятися до більш нагальної справи.

Смертельної справи, ТИСяча подяк.

За кілька годин я повернулась до скромної оселі враженої місіс Таппер, яка шалено закліпала очима, побачивши мене на порозі.

— Міс Мешл, — непевно озвалась вона, — ви будете вечеряти?

— Ні, дякую, місіс Таппер! — Я квапилася перевдягнутися в темний непримітний одяг. — У мене обмаль часу.

Та від цього не легше, бо сьогодні я пропустила й обід, і тепер почувалася порожньою, немов барабан.

— Га? — Глуха старенька притулила до вуха слухову трубку.

— Ні! Дякую! Місіс Таппер! — Вряди-годи мені стало легше від крику, який зазвичай дуже дратував.

Я ледве волочила ноги після того, як обійшла всю Фліт-стріт вздовж і впоперек, а ще пооббивала пороги вісьмох — ні, десятьох або й більше — районних контор, шукаючи Кіпперсолта. І знайшла лише одного — Августа Кіпперсолта, якого запроторили до психлікарні «Колні Гетч». Він точно не той, кого я шукаю. Тож загалом день видався дуже важкий.

І все-таки залишалася остання надія — повернутися до Пертелоти до того часу, як ця сколошкана величезна жінка-квочка зачинить віконниці. І простежити за нею.

Ледве дошкутильгавши до кімнати, я скинула з моїх бідолашних ніг незручні, але модні черевички. Зірвала перуку й вислизнула з сукні з персикової тафти, отороченої крихітними стрічечками. Таке вбрання не годиться для маскування. Я вихопила з шафи темну вовняну блузку й спідницю. Натягнула товсті шкарпетки на натерті ноги та взула улюблені й зручні старі чорні черевики. Змивати «рідкісні поліпшувачі» з обличчя не було часу, тож я розмазала по щоках попіл із каміну. І перетворилася на просту дівчину з вулиць. Заховавши свій найдовший кинджал спереду корсета, я схопила вигорілу чорну шаль, щоб накинути її на голову, і збігла сходами до дверей. Я не бачила, а радше відчула, як місіс Таппер збентежено поглянула мені вслід.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

— КЕБ! — владно вигукнула я першому-ліпшому екіпажу, який побачила.

Візник, хоч і сам не був вельможею, вражено обернувся — бач, його гукнуло дівчисько з лондонських нетрів.

— Ти шо, до мене кричиш?

Я кинула йому золоту монетку, яка миттєво вгамувала всі його сумніви й заперечення.

— На Стренд до церкви Сент-Мері, — сказала я, залізши в кеб. Ріг цієї вулиці був поруч із Голівелл-стріт. Візник не повинен знати, куди мені насправді треба. — Дам ще один соверен, якщо доїдемо туди за десять хвилин.

— Так, мем!

Часом жменя монет давала кращий результат, аніж чарівна врода, і блискавично змінювала статус людини.

— Будьте певні! Ми зі стариганем Диригентом вмент доправимо вас туди! — Візник цвьохнув батогом нещасного старого коня із неприродно вигнутою шиєю, аж той зірвався на рись, а я намагалася не згадувати прочитане в книзі «Чорний Красень»[17]. Силкуючись не хилитатися разом із екіпажем, я змусила себе обміркувати те, що чекало мене попереду.

Не люблю я отак стрімголов кидатися в невідомість, але, здається, цей момент не можна проґавити, адже в гнівному тоні Пертелоти — себто місіс Кіпперсолт — я відчула ту нагоду, яка може ніколи вже не повторитися.

Таки доведеться простежити за нею до дому, адже вона забере із собою оту лють і спробує виплеснути її на свого чоловіка: «І шо ти тепер накоїв?» І мені страшенно хотілося якось, ще не знаю, яким чином, почути його відповідь.

І обов’язково треба побачити містера Кіпперсолта. Я довгий час уявляла його, тож побачивши, можу або підтвердити, або спростувати такі власні гіпотези.

Можливо, цей чоловік під час бойових дій або внаслідок нещасного випадку покалічив лице, включно з носом.

Намагаючись приховати вади зовнішності, він майстерно користується мастикою для обличчя, гумовими накладками тощо. Може, і крамницю, де продаються саме такі засоби, відкрив, щоб самому завжди мати доступ до них?

Оскільки він сам не вдався вродою, то, можливо, заради спільного ведення господарства і всього такого побрався із напрочуд негарною жінкою, яка не мала інших перспектив.

Може, з амбіційною жінкою, істинною кокні?

Якщо вона вийшла за нього не з любові, а заради зиску, то чи могла вивищитися настільки, щоб врешті прибрати справи крамнички до своїх рук?

Можливо, він образився, що його так відштовхнули. Образився настільки, що…

Що зробив що? Помстився докторові Ватсону?

За що ж він міг точити зуби на доктора Ватсона?

Ану, зачекайте хвилиночку. Може, він звинувачував Ватсона в тому, що сталося з його носом? А що, як це відбулося під час Другої англо-афганської війни, на якій Ватсон служив військовим хірургом? Можливо, саме Ватсон ампутував його пошкоджений ніс?

«Блискуче!» — подумки похвалила я себе, радіючи, що мені вдалося провести такий вельми ймовірний ланцюжок зв’язків.

Кеб, який досі мчав, вихиляючись та зрізаючи повороти, різко зупинився на місці призначення.

Я вихопилася з дверцят, коли колеса ще не припинили крутитися, і щодуху рвонула вперед, кинувши візникові соверен через плече, хоча в мене не було з собою годинника, щоб перевірити, чи він справді доставив мене вчасно.

І все-таки вчасно.

Засапана, я визирнула за ріг Голівелл-стріт і побачила, як місіс Кіпперсолт зачиняє на ніч останні віконниці своєї крамниці. Відтак вона зайшла всередину, щоб замкнути їх.

Останні промені світла, блаженного сонячного світла, яке рідко з’являлося в Лондоні, затрималися на гостроверхих дахах тісно притулених один до одного будиночків. А я чекала, спостерігаючи за дверима: вона мала от-от вийти в пальті й капелюшку, в рукавичках і з парасолькою, замкнути двері й рушити додому.

Денне світло поступилося сутінкам, а я досі чекала.

Місіс Кіпперсолт так і не вийшла з крамниці.

Що ж могло трапитися? А може… трясця, тільки не це! Невже вона вийшла через чорний хід?

Навряд чи, адже Голівелл-стріт звивалася попри краєчок страшенно забитих лондонських нетрів, де хиткі хатини підпирали одна одну плечима, і в кожній аж кишіли кубла злидарів. Ті халупи одну від іншої відділяли проходи — ні, радше тунелі завтовшки з ринву, адже верхні поверхи зросталися між собою. Світла в них не було, та й чистотою вони нагадували рівчаки — повнісінькі щурів і лондонських обідранців.

Навряд чи місіс Кіпперсолт наважилася б сама пройти такою наземною каналізацією. Хіба що бажала привернути увагу Джека-Різника та його послідовників.

Так само неймовірно, що вона якось прослизнула, а я її не помітила.

Та з кожною хвилиною скидалося на те, що саме так і сталося і я піймала облизня. І це я називаю себе зникологинею? Ні, я звичайне дівчисько, якому до снаги лиш витинати паперових ляльок. Навколо гуснув морок, і мене охопив розпач. Із вікон над головою линуло світло, але воно не давало розради, а тільки заштовхувало мене ще глибше в тінь, бо ці дерев’яні будівлі нависали над вулицею, мов поточені морем скелі: верхні поверхи звисали над тротуаром, дахи пнулися вгору, а кожен карниз та еркер виступав над нижчим. Здавалося, ніби ці халупи побудовані догори дриґом — зверху масивніші, ніж унизу, і от-от заваляться.

Як і мій крихітний, ледве живий саморобний світ. Я намагалася розплутувати справи й знаходити зниклих людей, але що це дало? Ось стою сама в темряві, покинута власною матір’ю. А на душі так тоскно, що хочеться нявчати, немов загублене кошеня…

Поверхом вище крамниці Пертелоти зненацька спалахнуло світло лампи. Тієї ж миті у мене в думках, так би мовити, теж блиснуло осяяння. Мої драматичні роздуми вмить урвалися. Наступної секунди, покинувши свої страждання і свій сховок, я перебігла вулицю до тротуару біля «Пертелоти». Тепер, коли крамниці зачинилися, вуличка збезлюдніла.

А якщо це справді вона у тій кімнаті вгорі, під якою похитувався вирізьблений із дерева знак-півень… А й справді, цілком імовірно, що вона мешкає просто над крамницею… І чому я не подумала про це раніше?!

Але треба пересвідчитися.

І швидко. Вони вже сваряться. Так, із кімнати нагорі чується голос Пертелоти, я впізнала це глибоке контральто. Вона завзято лається з кимось. Крізь ледь прочинене вікно до мене долинали розлючені голоси, однак слів не розібрати.

Треба підібратися ближче.

Але як?

За мить я принаймні вже зрозуміла, з чого почати. Зробивши три стрімкі кроки до темної і смердючої вузької щілини між крамницею Пертелоти й сусіднім магазином, я підібгала спідницю до колін і, притискаючись усім тілом до протилежних стін, подерлася вгору. Чесно кажучи, не можу детально описати, як я це зробила, не почервонівши по саме волосся. Скажу лишень, що я піднялася вгору, неначе той сажотрус у комині.

На висоті приблизно двох метрів я раптом злякалася, що будь-хто може пройти повз і помітити мене. Але кому б спало на думку видивлятися вгорі дівчину в такому, так би мовити, незручному становищі?

Моя голова нарешті опинилася ближче до освітленого вікна, і я краще почула голос Пертелоти: —

— Гадаєш, я дурепа? Ти точно займаєшся якимось паскудством, коїш якісь капості за моєю спиною. Кажи, шо саме.

— Ти чула. Я займаюся своїми справами.

Ану, заждіть. Другий голос, хрипкий і низький, дуже схожий на перший. Це дві жінки. І хто ж друга?

І де чоловік Пертелоти?

— У тебе нема своїх справ! — гримнула Пертелота. — Ти маєш сидіти вдома і нікого більше не підставляти.

— А я нікого й не підставляла. Лиш заповнила троха паперів, шоби запхати його туди, куди він запроторив мене. Там йому й місце.

Пертелота ахнула від шоку й заверещала:

— Та ти навіжена! Правду казав мій чоловік — тебе треба скараскатися!

— Але ти змусила його витягнуть мене, еге ж?

— Стули пельку! Ти…

— Ти змусила його витягнуть мене, — не вгавала друга жінка. — Бо можеш дбати про мене тута, вдома. Ти ж завше будеш дбати про мене, еге ж, сестро?

Щось у цьому голосі, не лише його дратівливий тон, а й дещо непримиренне, як сам час, змусило мою шкіру вкритися сиротами.

Я вже дісталася кінця свого «димаря», де стіни двох будинків сходилися докупи, а вікно, звідки долинали голоси, так і залишалося наді мною, трохи збоку. Я все чула, але нічого не бачила.

А мусила бачити. Бачити, хто це говорить. Бачити, хто це вперто торочить:

— Я сказала, шо ти завше будеш дбати про мене. Відповідай! Я знаю, шо ти завше будеш дбати про мене.

Горизонтальною стіною між мною і вікном виступали карнизи, що нависали над тротуаром унизу.

А тротуар доволі твердий. На такий не надто хочеться впасти.

І все-таки…

Я глибоко вдихнула. Відтак схилилася над чорною порожнечею, вхопилася за округлий дерев’яний край карниза обома руками й відштовхнулася ногами від мого безпечного «комина», намагаючись видертися вгору на цю трикляту перепону.

Мені вже вдалося перекинути на неї одну ногу, але тієї ж миті одна рука спорснула з карниза.

Коліно в такому випадку працює не так добре, як рука. І воно теж зісковзнуло. Мені довелося зібрати всю свою витримку, щоб не закричати.

— Ти ж завше будеш дбати про мене, правда, сестро моя? — невгамовно торочив низький голос. — Скажи це. Скажи, шо завше будеш дбати про мене.

Якби ж то хтось подбав про менеї Другою рукою я знову вхопилася за надто гладкий виступ карниза і в паніці щосили підтягнулася. Мені вдалося підняти верхню частину тіла на виступ, відтак я підтягнула ноги та врешті відкотилася від краю, відсапуючись на похилому виступі.

— Ти завше подбаєш про мене, — і далі торочив голос тієї фанатички, ніби заклинання. А я розкинулася на карнизі й хапала ротом повітря, перелякана до півсмерті, але той голос тільки підливав олії у вогонь. Від кожного слова аж волосся ставало дибки. І не лише від тону сказаного, а й від сенсу: дбати про мене, дбати про мене… саме це було найзаповітнішим бажанням мого серця, цього я чекала від моєї сім’ї…

— Ти завше будеш дбати про мене, правда, сестро моя? Скажи це! Скажи, шо подбаєш!

— Звісно, я завше подбаю про тебе! — врешті гаркнула Пертелота. — Я завше дбала про тебе, хіба ні?

Інший голос переможно забринів:

— Та не тоді, як дозволила щурам зжерти моє лице.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Щурам, зжерти, лице.

Якби вона промовила це трохи раніше, коли я ще не видерлася на карниз, я точно втратила б рівновагу і забилася б на смерть, гепнувшись на тротуар. Та зараз я розпласталася на карнизі, наче білка, над якою ширяє яструб, і тремтіла, вчепившись пальцями в черепицю, а думками чіпляючись за страшенно слизький схил.

Це було сорок років тому, — почувся втомлений голос Пертелоти.　Сорок два, — дорікнув інший голос, і в ньому вчувалася злоба, яку ні з чим не сплутаєш. У якій я з відразою впізнала себе.

Я так само ображалася й сердилася.

На матір. На маму.

Я вже давним-давно пробачила, що матуся покинула мене, адже вона завжди була волелюбною. Ми спілкувалися закодованими посланнями на «шпальтах відчаю» у газетах. Але два місяці тому, одного вкрай холодного січневого дня, мене охопив відчай і я попросила її приїхати до Лондону й зустрітися. І мені досі боліло, що вона навіть не відповіла.

— Мені було лиш п’ять років, — стомлено відказала Пертелота. — Я заснула.

— А я була немовлям, — озвалася інша. — Безпомічним малям у колисці, а ти дозволила щурам вилізти на мене та зжерти мого носа…

— Годі вже, Флоро.

Та Флора незворушно продовжувала:

— …і мої губи, і більшу частину моїх щік…

— Припини!

— …а ти ж мала наглядати за мною…

Так, вона теж хотіла, щоб про неї піклувалася сестра, з якою вона живе. Яка ж це, мабуть, втіха — мати сестру. У мене ніколи не було сестри. Я…

Невже я завжди мріяла про сестру?

«Нісенітниці, Еноло. Досі ти навіть про це не задумувалася».

А щодо турботи, то в мене є два брати, які охоче піклувалися про мене, щоб я навчилася світського етикету й була готовою до заміжжя. А ще в мене є матір, яка подбала про мене, давши свободу й засоби, якими я могла розпоряджатися, як сама бажала.

«Годі вже жаліти себе, Еноло Голмс. Ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами».

Цей внутрішній голос — добрий, але непохитний — належав мені самій, однак здавалося, ніби мама й досі поруч. У мені. І цієї миті я цілком свідомо пробачила їй усе.

Із плечей ніби гора звалилася. А тим часом Флора продовжувала дорікати сестрі:

— Ти ж моя старша сестра, мала наглядать за мною, а кажеш, шо не чула, як я тоді ревіла?

Тепер її крик здавався мені просто стомливим.

Та навіть попри те, що Пертелота напевно чула ці слова багато-багато разів, вони вразили її.

— Та заради всього святого, Флоро, припини! — гаркнула вона зболеним голосом. — Це жорстоко!

— Це в мене носа катма, сестричко, а не в тебе.

Нема носа.

Ой лишенько.

Я вже не лежала розпластана й не тремтіла, а підвела голову — мені кортіло побачити Флору. Зосередившись на теперішніх подіях, я збагнула, що моя блискуча теорія про солдата, чий ніс ампутував доктор Ватсон, зазнала фіаско, хоча дивні букети надсилав саме чоловік…

А чи справді чоловік? Треба пересвідчитися, чи змогла б Флора прикинутися чоловіком.

Спершись на руки й коліна, я якомога тихіше порачкувала карнизом до вікна, подумки клянучи свою спідницю, яка страшенно заважала.

— Відколи померла мама, я завше дбала про тебе, — озвалася Пертелота.

Дуже схоже на правду. Коли я вперше побачила Пертелоту, вона здалася мені сповненою материнської турботи. Видно, змалечку їй довелося взяти на себе обов’язки матері.

Вже при кутику вікна я витягнула шию й нарешті зазирнула всередину, хоча спершу побачила небагато. Заважали мереживні фіранки. Однак, трохи нахилившись уперед, я побачила між ними шпарину, хоч і невелику. За фіранками виднілася пошарпана захаращена кімната, мабуть, вітальня, хоча жодна з сестер і не сиділа на стільці. У розпалі сварки вони звелися на ноги.

Пертелота, стоячи спиною до мене, вперши кулаки в пишні стегна, частково затуляла собою Флору. Я побачила лише, що Флора, як і сестра, мала міцну статуру й була вбрана, як і Пертелота, у звичайні блузку та спідницю. І хоч я і уявляла, що обличчя Флори буде таким же великим і негарним, його не було видно.

Тепер без упину говорила Пертелота:

— І відтоді я все своє життя спокутую провину перед тобою! — вигукнула вона. — Увесь час! Змусила чоловіка взятися за таку справу, шоби ми змогли привести тебе до пуття…

— Та ви просто хотіли видати мене заміж і здихатися.

— Я хотіла, шоби ти була щаслива й порядна жінка, але ж не, ти ліпиш на себе бороду та одіваєш штані…

Отакої! Тож це вона надсилає химерні букети. Інакше й бути не може. Гарячково намагаючись роздивитися її лице, я притиснулася чолом до шибки.

— І нипаєш усюди, коїш біс знає шо! — далі кричала Пертелота.

— Я ж мусила вдавати з себе твого чоловіка, хіба ж нє?

— Ні, не мусила! Дай йому спокій! Як можна бути такою злою і жорстокою…

— А ти спробуй бути такою бридкою! — Господи, ну скільки можна жаліти себе. — Чоловікові хоча б можна…

— Ти преш проти природи! Скільки разів я просила тебе сидіти вдома, поки я працюю? А тепер я чую, шо ти й досі коїш капості! Я вже ладна знову запхати тебе в «Колні Гетч»!

Флора люто загарчала й кинулася на сестру. Тепер мені стало видно її лице, але краще б я його не бачила, бо вона віддерла свого носа рукою, тицьнула ним у Пертелоту, ніби зброєю, й закричала:

— Тільки спробуй і побачиш, шо буде! Тільки посмій!

Іншою рукою вона зірвала маскувальні шари мастики з рота й щік. Її лице, чи радше те, що від нього лишилося, корчилося, як купа слимаків.

— Ти пожалкуєш! Ти і той лікар, шо випише тобі документи!

Я ледве розуміла, що говорить Флора, — так мене перестрашив її вигляд. Замість обличчя у неї ворушилася плоть, а на місці рота й носа — зяяла порожнеча. А її очі… з очима в неї все було гаразд, однак, гадаю, вони забули, як це — плакати. І люто блищали, як у вбивці. Цей холоднокровний погляд вплинув на мене так само, як і її понівечене лице. Здається, я ворухнулася чи видала якийсь звук, бо вона різко повернулася й зиркнула на мене своїми шаленими очиськами.

Вона дивилася на мене крізь шибку, ніби на якусь величезну дурну рибу, що підпливла до поверхні нічного озера на світло ліхтаря.

Флора заверещала, немов сама побачила купу слимаків, і тицьнула в мене пальцем.

Пертелота різко розвернулася, щоб глянути, що там, але я вже пригнулася.

Якась із сестер, не знаю котра саме, вилаялася так, що я нізащо не повторю ці прокльони.

Я кинулася навтьоки. Але на тому вузькому карнизі годі було розвернутися, тому спуститися тим самим шляхом, яким я видерлася сюди, було неможливо. Тож я посунула вперед, завернула за ріг будинку, рухаючись невідь-куди. Я повзла карнизом, немов велетенська гусінь. Мені дуже заважала незручна спідниця, й одного разу через неї я ледь не звалилася. Напевно, єдина причина, чому жінки мусять носити довгі спідниці, полягає в тому, щоб вони не могли зробити нічого вартісного.

За моєю спиною розчахнулося вікно й почувся голос, здається, Пертелоти. Вона завила, немов зграя псів:

— Поліція! Рятуйте! Грабіжники! Поліція!

На вулиці задеренчав свисток констебля, який прикликав своїх офіцерів. У відповідь із півночі, заходу та сходу почулися такі самі свистки, а зсередини будинку — важкі кроки, що загупотіли вниз сходами.

Усі очікували, що я втікатиму тим же шляхом, тобто спускатимусь.

Отже, цього я не робитиму. Видерусь нагору.

Та легше сказати, ніж зробити. Ноги плуталися у спідниці, а навколо було темно, хоч в око стрель. За рогом будинку я наштовхнулася на трубу ринви, вчепилася в неї обома руками й подерлася нагору, як моряк по щоглі. А тим часом унизу на вулицю висипали сусіди й примчала поліція. Весь цей галас — крики, верески, свист, цокіт копит і гупання ніг — викликав у мене такий жах, що аж друге дихання відкрилося, і я щодуху подерлася вгору. Але на самісінькій верхівці труби мені перегородив шлях іще один виступ цього скелеподібного будинку. Та я була сама не своя і, ніби кішка, налякана псами, не вагаючись, перелізла через виступ.

І натрапила на ще одну стіну. Та невже я ніколи не дістануся прихистку дахів? Від роздратування я спинилася і гупнула руками по старезній штукатурці, але це була марна трата часу й зусиль. Я відвернулася від вулиці й побігла вузькими темними карнизами. Саме побігла. Не скрадалася й не повзла, як кілька хвилин тому із міркувань безпеки. Так, я звелася на ноги, але не ступала обережними кроками і не тулилася до стіни, як робила б це нормальна людина в такій ситуації. Я бігла й навіть не бачила, куди ставлю ноги. Можливо, божевілля заразне…

Із розгону я добряче телехнулася об жорстке дерево.

Боюся, я пробурмотіла щось дуже непристойне, коли наткнулася на перешкоду своїм носом, який, як завжди, першим взяв на себе удар. Я хотіла схопитися руками за ніс, але натомість змусила себе обмацати ними ту річ, яка перегородила мені шлях.

Можливо, це бічна панель еркера.

«Їм не положено знати; їм наказ — здолати; їм лише йти і вмирати…»[18] — мимоволі зринуло в моїй пам’яті.

Ні, на дах із відчаю лізла дурепа, яка мусить радіти, що взагалі має носа, хай і доволі великого. Вперед і вгору, вище й вище! Я пнулася вгору по недоладній будівлі і, діставшись її вузького верху, випросталася. І вдячно вдихнула на повні груди, бо нарешті могла щось розгледіти, хоч і ледь-ледь.

Я бачила проблиски всіяного зорями неба. На його тлі бовваніли шпилі й купки димарів.

Нарешті!

Ще один шалений ривок і, перестрибнувши трикляті карнизи, я видерусь на дах.

Засапана, я дозволила собі прилягти на крутий черепичний укіс.

Я в безпеці.

Тепер мене ніхто не знайде. Я просто відпочину тут до сходу сонця.

Та щойно я подумала про це, як далеко внизу з вулиці почувся крик сержанта:

— Везіть його сюди! Сюди, кажу! Як ця штукенція взагалі працює?

Наступної миті, неначе меч, темряву розітнув надзвичайно яскравий, сліпучо-білий стовп світла. Він пронизав морок і розігнав ніч у темні закутки. Я, звісно, читала в газетах про те, що Скотленд-Ярд роздобув електричний пошуковий ліхтар, але читати — це одне, а відчути це світло на собі — геть інша справа. Напевно, я скрикнула вголос. Однак закричав і весь світ навколо, принаймні весь той люд, що з’юрмився на вулиці внизу. Тож навряд чи хтось мене почув.

— Нахиліть його до даху!

— Та то божевілля, — озвався якийсь інший чоловік. — Туди ніхто не зумів би вилізти, тим паче жінка…

Далі я вже не слухала. Мене били дрижаки, я геть ослабла, тож навіть і не думала зводитися на ноги та бігти крутим схилом даху. Натомість поплазувала вгору по черепиці. Навіть якщо це й не найрозумніший вчинок, та мені пощастило — пізніше я збагнула, що інакше вони напевно помітили б мене у світлі ліхтаря.

Хоч я й худа, та аж ніяк не скидаюся на змію. Проте мені вдалося доплазувати до вершечка будинку Пертелоти й, обійнявши гребінь даху, перекотитися через нього на інший бік.

Жахливий меч світла спалахнув там, де я щойно була. Тепер мене захищали тіні іншого схилу даху, а я спостерігала за рухом променю в темряві.

Однак я досі в небезпеці. Згодом вони напевно підвезуть ліхтар до цього боку будинку.

Несподіване рішення струмом пронизало мене, як світло того ліхтаря. Треба перебратися на інший будинок, далі — на наступний і звідти вже втекти. Я зірвалася на ноги і чкурнула похиленим дахом до задньої стіни, якнайдалі від того жахливого пошукового ліхтаря. Він світив так яскраво, що я навіть могла розгледіти свій шлях у тінях. Туди! Цей дах стикався з іншим, не таким похилим. Я радісно стрибнула на нього…

…і з тріском полетіла вниз, неначе зробила крок із уступу в прірву.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Я стрімко падала з розтуленим у німому крику ротом під акомпанемент дзенькоту розбитого скла.

Та перш ніж встигла скрикнути, падіння в темряві раптово скінчилося і я плюхнулася на щось, що значно пом’якшило удар.

Приземлившись на ноги, я опустилася на коліна, залишившись у цій позі посеред… чого?

Я опинилася на якійсь пухкій, порожнистій і пружинистій субстанції, що нагадувала величезну подушку для турнюра. У темряві важко було второпати, що це, однак у чому я точно була впевнена, то це в тому, що згори на мене дощем сиплеться скло й приглушено дзеленчить довкола.

У роззявленому роті відчувався солоний присмак. Змусивши себе стулити губи, я притиснула рукав до рота. Авжеж, трохи боляче. Це кров. Вочевидь, якийсь осколок скла подряпав мені обличчя. На руках теж відчувався біль від порізів, однак вони лише трохи печуть і не настільки глибокі, щоб нести загрозу.

Отже, здається, мені навіть дуже пощастило. Хоч кровотеча трохи й засмучувала, та вона ж незначна. Зате пошуковий ліхтар тут мене точно не знайде. Роздратована власною дурістю, я усвідомила, що провалилася крізь дах теплиці містера Кіпперсолта, яка, звісна річ, розташовувалася вгорі будівлі.

Містера Кіпперсолта? Але, зі слів Флори, він уже мертвий. Ба більше, якщо дивні букети надсилала вона, то можна зробити висновок, що й теплиця належала їй.

Ці думки розкладалися по полицях моєї сплутаної свідомості, а я нерухомо сиділа, прислухаючись, чи часом хтось не прибіжить на цей шум. Але не чула нічого, крім шаленого калатання свого серця й засапаного дихання. Помалу мені вдалося заспокоїтися, адже нічого страшного не сталося. Через якийсь час я вирішила, що перебуваю в безпеці, а переслідувачі лишилися на вулиці й через метушню не почули брязкоту скла.

Ну що ж. Якщо це таки теплиця, то я, либонь, приземлилася на якусь велику і, на щастя, м’яку рослину. Під моїм тілом прогиналися її стебла. Отже, це не величезна подушка турнюра, хоча довге листя рослини, як павукові лапки, лоскотало мене, викликаючи свербіж, ніби від кінського волосу.

Я досі прислухалася, чи не наближається хтось, а руками нишпорила навколо. Однак кругом на відстані простягнутої руки була лише ця пухнаста рослина. А вона чималенька, ще й лоскоче мене по обличчю. Колінами я спиралася на ґрунт, в якому вона росла.

Щойно я усвідомила, що опинилася в безпеці, хоч і відносній, то все моє тіло охопив напад тремтіння, яке не підкорялося здоровому глузду. Я більше не могла сидіти рівно й, важко опустившись на землю, заховалася поміж стеблин, які лагідно розступилися, зімкнувши кошлаті гілочки над моєю головою, і простягнулася на весь зріст. Але ця дивна рослина все одно не закінчувалася. Я ніби провалилася в джунглі.

Байдуже, що це, а мені треба відпочити бодай кілька хвилин. Зовсім трішечки, поки не минеться мій напад тремтіння, а тоді я втечу звідси. Я лежала й дрижала, склавши руки на грудях — тобто на руків’ї кинджала — й заплющивши очі.

— А шоб воно все горіло синім полум’ям! — заверещав хтось. Здається, саме щось таке я почула.

Прикро визнати, але я заснула в такому становищі. Хочеться виправдатися, що свідомість покинула моє тіло, однак це аж ніяк не правда, я ж ніколи не млію. Хай там як, та коли я розплющила очі, то бліде світло перших сонячних променів пробивалося наді мною зеленуватим сяйвом поміж безлічі тонких гілочок… Тепер, при світлі дня, я відразу визначила рослину — це нескінченні кущі спаржі.

— Мої малятка! — репетувала якась жінка, мабуть, Флора. — Мій глодик, моя бругмансія, мої дзвоники! Куди не плюнь, друзки скла і віє холодний вітер!

Мені соромно зізнатися, що вона таки заскочила мене зненацька, та я принаймні можу впевнено сказати, що навіть і не думала ворушитися. Лише міцніше стиснула руків’я кинджала й затамувала подих.

А тим часом на сходах неподалік загупали кроки.

— Та злодійка! — далі горлала жінка. — Вона вдерлася сюди! В мою тепличку!

— Флоро, вгамуйся, — почувся втомлений голос Пертелоти. — Вона вже давно дала драла.

Якби ж то.

— Хто вона в дідька така? — сипала лайкою Флора. — Шо їй в біса від нас треба?

— Не знаю. — Пертелоту, здавалося, не здивували слівця, які вживала її сестра. Вона додала похмуро: — Хотіла б я знати.

— Я її вколошкаю! Я знайду її і вб’ю, як убила…

— Флоро! — Пертелота з докором гримнула на неї, щоб та припнула язика. — Ти нікого не будеш вбивати. Більш ніколи. Второпала?

Флора пробурчала щось у відповідь, але я не почула що.

Пертелота підвищила голос:

— Шо ти сказала? Шо ти зробила з доктором Ватсоном?

— Нічо. Хто сказав, шо я щось зробила? — Флора заскиглила, як дитина, яка замість істерики вдалася до сліз. — Чого ти гримаєш на мене, коли з моєю теплицею коїться отаке лихо?

— Ой, та годі вже! Це легко полагодити. Викличеш скляра, — голос Пертелоти був змучений і обурений. — І я дуже надіюся, шо ти не доклала рук до зникнення доктора Ватсона. Годі, мій сніданок вже вихолонув.

Вона пішла, важко ступаючи по сходах.

— Бачте, думає, шо може повернутися до мене спиною, — Флора шморгнула носом, звертаючись до своїх «маляток». — Еге ж, сніданок вихолонув. А я ше не закінчила, ні. Дзуськи!

Вона важко потупотіла за сестрою й гримнула дверима теплиці.

Захована у пастці безмежної спаржі, я знову затремтіла.

«Еноло, опануй себе».

Але… та випадкова, ніби між іншим, згадка про вбивство і про доктора Ватсона…

«Потім про це подумаєш. А зараз зосередься на тому, як вибратися звідси».

Я ще дужче задрижала.

Щоби заспокоїтися, як завжди, я заплющила очі й уявила мамине лице. Звичайно ж, вона сказала мені: «Еноло, ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами». На щастя, від думок про неї серце більше не обливалося кров’ю, тільки приємно розливало тепло по тілу, від чого напад тремтіння вщух. Мені вдалося зібрати думки докупи й придумати чіткий план дій.

Зрештою, все не так і складно. Сівши посеред заростей, я скинула черевики, щоб далі пересуватися тихцем у самих панчохах, виборсалася зі спаржі, що росла в доволі масивному двометровому контейнері з поцинкованої сталі. Над підлогою його тримав дощаний поміст. Це я зауважила вже після того, як вибралася із заростей і тихенько відійшла. Після мого падіння й ненавмисного проникнення у даху зяяла діра, а друзки скла засипали спаржу, глід, білі маки… Та довго роздивлятися теплицю я не могла, бо ледве трималася на ногах. І не дивно. Я ж не їла вже двадцять чотири години. Сягнувши до кишені спідниці, щоб дістати цукерки, які додали б сил, я не знайшла жодної. Зазвичай вони завжди були зі мною, але я так поспішала, що геть забула про них.

А хай йому грець! Треба хутчіш забиратися звідси, доки я не звалилася тут з ніг.

Тримаючи черевики в руках, я, похитуючись, тихцем подріботіла до дверей теплиці, де спинилася та прислухалася.

Як я й очікувала, знизу чулася сварка двох сестер. Допоки вони гризуться між собою, я точно знаю, де вони. А всі слуги напевно нашорошили вуха, підслуховуючи.

Хоча, трохи подумавши, я засумнівалася, що в сестер узагалі є слуги. Якщо Флора і справді була тією, ким здавалася, то Пертелота не могла йти на ризик і наймати слуг. Вони розносили б плітки по окрузі.

Дуже тихо я прочинила двері теплиці й прослизнула на сходи.

Десь у вітальні галасувала Флора:

— Ти ж завше будеш дбати про мене, сестричко? Ану, відповідай! Завше будеш дбати про мене?

Авжеж, окрім того разу, коли щури зжерли її лице.

Виснажена холодом і тремтінням, я скрадалася вниз сходами чорного ходу крізь порожню кухню. Вискочивши через задні двері, я помчала, похитуючись і не звертаючи уваги на каміння, яке боляче врізалося в ноги, і навіть не зважаючи на те, що бігла я в найнебезпечніший район Лондону, що аж кишить злочинцями.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

На диво, саме брудний і розхристаний вигляд захистив мене на цих бідних велелюдних вулицях. У канавах стогнали п’яниці, які минулого вечора хильнули зайвого. У якихось дверях тулилася дівчинка в самому лише фартушку, а її босі ноги аж посиніли від холоду. За розкішно вбраною пані, випрошуючи копійчину, тюпачили хлопчаки в поношених сорочках і надто великих підкочених штанях, що на їхніх тоненьких ніжках нагадували рятувальні кола. Жінки виливали помиї, а робітники у фланелевих жилетках сновигали у своїх справах. Чоловік із візочком загорлав:

— Гарячі пиріжки, сосиски, жирний пудинг! Гаряченький жирний пудинг на сніданок!

Ніхто не звернув на мене уваги, коли я сіла на бордюр, щоб узути черевики, або ж коли купила у вуличного торговця невимовно бридку сосиску, яку жувала, плентаючись вулицею. Якби на ці жахливі й повні злодіїв вулиці вийшла мила міс Еверсоу, то на неї одразу напали б, пограбували, здерли б вишуканий одяг і відпустили б голою, якби взагалі відпустили. Але розпатлана, подряпана й побита дівчина з величезними очима, яка, схоже, щойно виборсалася з бійки, тут не привертала жодної уваги.

Однак все геть змінилося, коли я наблизилася до свого найманого житла на вулиці доктора Ватсона, яка виявилася значно ближче, ніж мені здавалося. На щастя, гостроока господиня кудись подалася, однак юну покоївку, що вирячила на мене баньки, довелося підкупити шилінгом, аби вона тримала язика за зубами. Я пообіцяла дати їй ще грошей, якщо вона скаже своїй пані тільки те, що я погано почуваюся і прошу приносити їжу до кімнати. І дала їй ще один шилінг, щоб вона підготувала мені ванну, але не заїкалася про це господині.

Отож до раннього пообіддя я вже поїла, помилася, одягнула пристойну домашню сукню з квітковим візерунком, заліпила поріз на обличчі пластиром і стривожено міряла кроками кімнату.

У думках і досі відлунював голос Пертелоти: «Флоро. Ти нікого не будеш вбивати. Більш ніколи. Шо ти зробила з доктором Ватсоном?»

Заради всього святого, я мушу з’ясувати, що це означає.

Коли я хочу допомогти докторові Ватсону — якщо він ще живий! — то негайно треба дізнатися більше про Флору. Її прізвище. Чи справді вона вже когось убивала? Чи дійсно лежала в божевільні та чи справді документи про це підписав доктор Ватсон, за що вона й прагне йому помститися? І треба дізнатися, як саме відбувається процедура вкладання людини до психлікарні. Мені лише відомо, що для цього потрібні підписи якогось родича та кількох лікарів на певних документах. Аби отримати відповіді на всі мої питання, доведеться завітати до районної контори, відділку поліції, до самої психлікарні «Колні Гетч» і розслідувати…

Та навіть із мізерним порізом на обличчі я ніяк не можу прибрати подоби вродливої міс Еверсоу. Така леді ховалася б від чужих очей навіть через малесенький прищик, чекаючи, поки він загоїться.

Утім, я не маю з собою іншого маскування, ба навіть повноцінної вуалі. А якби й мала, то вона мало чим зарадила б, адже, судячи з досвіду, тільки миловидна міс Еверсоу може вивідати лестощами інформацію в цьому бюрократичному царстві.

І скільки б не крокувала кімнатою, я не могла відкараскатися від невблаганного факту: я нічого не вдію, допоки поріз над ротом не загоїться або ж поки не знайду вдалий спосіб його приховати.

Я навіть не можу покинути свою кімнату, щоб мене ніхто не побачив.

Нестерпно. За цей час із доктором Ватсоном може статися будь-яке жахіття.

А що вже могло з ним трапитися?

— Хай йому грець! Так не годиться!

Залишити Ватсона на поталу Флори ще бодай на один день? Якщо я так вчиню, то більше ніколи не зможу глянути собі у вічі. Однак іншого виходу немає. Хіба що…

Хіба що вийти на зв’язок із братом, Шерлоком Голмсом.

Від самої думки про це мене обдало холодним потом. Я не можу зустрітися з ним, це напевно. Навіть якщо надішлю йому повідомлення, він застосує свою дедукцію й легко вистежить мене! Судячи з усіх розповідей, які я чула про Шерлока Голмса, мене може видати найменша дрібничка — вибір паперу й ручки, колір чорнила, нахил почерку чи відбиток пальця листоноші.

Так ризикувати я не можу.

І, втім, мушу.

Якщо я нічого не вдію і доктор Ватсон загине…

— Газета, мем, — почувся тихий голосок, і у двері несміливо постукали. То була дівчинка-служниця, яку я послала принести мені «Пел- Мел Газет».

— Дякую. Залиш на підставці, будь ласка.

Щойно вона пішла, я забрала газету і, досі міряючи кроками кімнату, переглянула статті в пошуках новин про доктора Ватсона. Звісно, нічого нового. Я нетерпляче відкинула зайві сторінки геть і перейшла до «шпальт відчаю». З того першого разу це повідомлення з’являлося в газеті щодня, тож я не дуже здивувалася, знову побачивши його:

«11233162 25144564 1453124364 6112 33144352 4385214385 54311495 25345242116354125311»,

що розшифровувалося як «АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА».　І досі не второпаю, що з ним робити.

Я знаю матінку — вона не з тих, хто напише «люблю». Вона не написала б такого мені.

Однак мені страшенно хотілося, щоб таки написала. Особливо зараз, коли я так хвилююся за доктора Ватсона. Матінка знала б, що робити. Я була впевнена, що знала б.

Якщо існувала бодай дрібнесенька, хоч малоймовірна можливість, що це повідомлення таки від неї, то чи можна проґавити таку нагоду? Вона нарешті звернулася до мене із материнською любов’ю, і якщо я не відповім, то чи звернеться коли-небудь знову?

Може, вона відчула, що я трохи ображена на неї, і хоче помиритися?

Але ж мама написала «ДЕ КОЛИ»… Прибувши в Лондон біс знає звідки, вона сама й мала б визначити час і місце для зустрічі, хіба не так?

Можливо, це хтось не бажає викликати в мене підозри, назвавши якесь не те місце?

Такі думки метушилися в моїй голові, чи то пак кружляли, ніби пес, що ганяється за своїм хвостом, а тим часом я гарячково переглядала «шпальти відчаю». Втім, нічого особливого не привертало мою увагу. Аж раптом очі вихопили якесь таємниче особисте повідомлення, написане великими літерами:

ОЛОНЕ АКТСАП АКТСАП ОЛОНЕ

Без автора й підпису.

ОЛОНЕ АКТСАП АКТСАП ОЛОНЕ

І все.

Я спантеличено втупилася в нього як, мабуть, і багато інших читачів. Таке загадкове анонімне повідомлення, написане великими літерами, неможливо не помітити. І воно не зашифроване, просто літери. Хтось дуже хотів передати комусь… Але що?

Аж раптом мене осяяло. Ну звісно ж!

ЕНОЛО ПАСТКА ПАСТКА ЕНОЛО

Я аж розсміялася від неймовірного полегшення. Це таки шифр, тільки по-дитячому простий. Лише розумна людина, як-от мама, могла розмістити таке повідомлення. Завдяки їй я тепер напевно знаю, що оголошення «АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ…» фальшивка — його, безсумнівно, надіслав мій любий брат Шерлок. І тепер знаю й дещо надзвичайно важливе: може, матінка і не піклується про мене так, як би мені хотілося, але таки дбає про мене. По-своєму.

Отже, на мене чекає доволі складне завдання: допомогти братові знайти доктора Ватсона. Але тепер я почувалася значно впевненіше. Я уявила матусине обличчя, від якого в грудях розлилося тепло, заспокоїлася і змогла нарешті сісти. Рішучість додала мені сил, тож я взяла олівець і стосик паперу для листування.

Отже, що треба донести моєму братові, а що можна опустити?

По-перше, які беззаперечні факти мені відомі?

Тримаючи папір на колінах, я нашкрябала:

Пертелота спитала: «Шо він вже накоїв?» Можливо, насправді вона мала на увазі свою сестру.

Пертелота говорить про свого чоловіка, містера Кіпперсолта, так, ніби він живий, а Флора ніби він мертвий.

Пертелота наказала Флорі «нікого більше не підставляти». А що відповіла Флора? Щось на кшталт «я запхала його туди, куди він запроторив мене» і що «там йому й місце». Вона говорила про містера Кіпперсолта? Чи про доктора Ватсона?

Пертелота спитала її: «Шо ти зробила з доктором Ватсоном?»

Флора перевдягалася чоловіком. Я була майже впевнена, що це вона надсилала таємничі букети.

Пертелота наказала їй більше ніколи нікого не вбивати. Невже Флора вбила Ватсона?

Це питання не на жарт стривожило мене.

Крім нотаток, я робила й замальовки, а тепер взялася прокреслювати деталі. Хоч я й не художниця, але вмію зображувати обличчя людей із дещо перебільшеними рисами. Ці малюнки допомагають мені міркувати. Я зробила начерк портрета Пертелоти. Яке її справжнє ім’я? Чи впізнала вона мене за вікном? Достобіса питань, на які неможливо відповісти. Я намалювала Флору в чоловічому костюмі, з накладним носом і цапиною борідкою, зважаючи на те, що чоловік із неї виходив значно кращий, ніж жінка. Пертелота помилялася, коли вважала інакше. Та яким чином Флора прибрала собі цей образ?

І тоді я згадала й записала:

Флора сказала: «Я ж мусила вдавати з себе Твого чоловіка, хіба ж не?»

А Пертелота попросила дати йому спокій.

Хоч мене й гризли певні сумніви після того, як моя теорія про Ватсона і безносого солдата з крахом провалилася, я таки взялася складати гіпотези про те, що могло відбутися між Пертелотою, Флорою і зниклим містером Кіпперсолтом, який спершу намагався допомогти сестрі своєї дружини, та врешті не зміг терпіти Флору й запроторив її до психіатричної лікарні «Колні Гетч». Міркуючи, я намалювала Флору в жіночій подобі, додавши схожості з Пертелотою. Однак Пертелота, все життя присвятивши Флорі після нещасного випадку з голодними щурами, не могла дозволити сестрі скніти в божевільні, хоч Флора й скидалася на навіжену. Змушена вибирати між чоловіком та сестрою, Пертелота віддала перевагу сестрі, пішла наперекір чоловікові та добилася, аби Флору випустили з лікарні.

А незабаром після цього Флора вбила містера Кіпперсолта.

Вочевидь, ця подія не розбила серце Пертелоті. Вона допомогла приховати злочин і вдавала, що її чоловік і досі живий. А тим часом намагалася контролювати сестру, щоб такі «нещасні випадки» більше не повторилися. Вочевидь, Флора все одно збиралася утнути якусь прикрість…

Ну звісно!

Я занотувала ще один уривок підслуханої розмови:

«Ти пожалкуєш! Ти і той лікар, що випише тобі документи!»

Флора і досі точила зуб на доктора Ватсона, який підписав папери, щоб її упекли до божевільні. Ну нарешті я докопалася до правди.

Але… що ж вона з ним зробила? Вбила?

Від цієї думки мороз пробіг мені поза шкірою, а серце болісно стиснулося. Не слід поспішати приймати цю версію.

Міркуючи, я намалювала Флору такою, якою її бачила, — без накладного носа й мастики для обличчя. Але було тяжко, навіть боляче зображувати цю бідолашну жінку такою. Я уявила двох убогих дівчаток, уродженок Лондону, які сидять зовсім самі в обшарпаних стінах, поки їхня мати миє підлогу якоїсь щасливішої жінки. Хоча, можливо, їхньої матері вже тоді не було серед живих. А може, вона побила й розлюбила старшу дочку, коли повернулася додому і побачила, що обличчя меншенької зжерли щури. Чи, може, навпаки, розлюбила саме скалічену дитину? Жити з такою зовнішністю, байдуже, чи є поруч матір, чи ні, — достатня причина, щоб з’їхати з глузду.

Я здригнулася, поглянувши на свій малюнок. Через співчуття чи, можливо, через непоясненне розуміння я перетворила Флору на букет квітів. Замість рота намалювала берізку, на місці носа — перевернутий пуп’янок троянди, очі-маки, а скуйовджені пасма волосся, звісно, зобразила гілочками спаржі. З неї вийшов дуже дивний букет.

О боги в білих сорочках, я знову повернулася туди, звідки почала!

Усі квіти, крім троянди (яка догори дриґом мала протилежне до любові значення), були в тому першому букеті, який я бачила у вітальні місіс Ватсон.

Їх значення зрозумілі, щоправда, окрім спаржі. Який же символізм мала спаржа?

Та й узагалі, якщо вже на те пішло, навіщо Флора вирощувала стільки спаржі у своїй теплиці? Для букетів? У неї предостатньо рослин для тисячі букетів. До столу? Та нею можна нагодувати всю Голівелл-стріт, однак ніщо не вказувало на те, що ці списоподібні гілочки взагалі колись зрізали…

Списоподібні.

Гадаю, в цьому щось є. Спис, ко́люча зброя, що сіє ненависть і смерть. І в самій назві рослини є щось колюче: спаржа — аспарагус…

Спис для Гуса.

Я зойкнула й випросталася в кріслі, аж аркуші розлетілися по підлозі. Мої думки немов осяяв той сліпучо-білий промінь пошукового ліхтаря: я все зрозуміла, з’єднала всі зачіпки, і всі нездоланні перепони залишилися позаду. Тепер я точно знаю, що мушу зробити.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Зрештою зовсім не обов’язково ризикувати своєю свободою й писати листа братові.

Тож я схопила чистий аркуш паперу і почала складати послання іншим чином. Голова ледь не паморочилася від захвату.

За кілька хвилин я написала:

63526362 2414436461126375 43623311346395 3314436362 41 125445 2452541123 243414 53624454123411 3362242412344414435411. Е. Г.

Після такого сміливого рішення я, не вагаючись, підписала шифр власними ініціалами. Слід сказати, що на Шерлока я схожа не лише носом — здається, як і він, я теж часом потребую драматичних моментів.

І сюрпризів. Через це, любі читачі, я поки що не розкриваю вам суті вищезгаданого повідомлення (хоча, певна, що вам до снаги самим його розшифрувати) і сподіваюся, що ви втримаєтеся і дочитаєте до кінця решту сторінок цієї історії.

Дописавши закодоване повідомлення, я промокнула чорнило, склала папір і запечатала його воском. Як же краще передати це повідомлення у «Пел-Мел Газет», та ще й якнайшвидше, щоб його надрукували в завтрашній ранковій газеті? Таке важливе завдання не можна довірити якомусь вуличному хлопчиськові. А що як скористатися послугами посильного чи кур’єра? Ні, їх допитають і мене обов’язково вистежать. Я закотила очі, усвідомивши, що знову самотня, як і завжди. Що ж, доведеться самій залагодити цю справу. За допомогою олівця та «рідкісного поліпшувача» я замалювала пластир на обличчі, щоб він став менш помітним, принаймні у сутінках. Я ніяк не могла вийти при денному світлі. Та ввечері, вдягнувши свою вигорілу чорну сукню й шаль, з перукою на голові, сховавши обличчя під широкими крисами капелюха та вуаллю, я вирушила на Фліт-стріт.

Усе минулося гладко. Байдужий клерк нічної зміни лише ковзнув по мені поглядом, узяв гроші та повідомлення й пообіцяв одразу відправити його на друк.

Добре. Однак якщо я зараз повернуся до своєї кімнати, попрошу вечерю, як порядна юна леді, й готуватимуся до сну, то навряд чи зможу заснути. Мене й досі переповнювали передчуття, нестримний захват і тривога за доктора Ватсона. Якщо я правильно визначила його місцеперебування, то він переживе ще одну ніч і все буде гаразд. Я знову й знову перебирала свої аргументи й доходила того самого висновку. Проте чомусь не була до кінця впевнена у власних логічних здібностях. Що, як я проґавила якусь деталь? А якщо я помилилася? Може, я лиш дурне невміле дівчисько, яке мало б одразу звернутися до великого й безстрашного Шерлока Голмса та дозволити йому розплутати цю справу?

Ні, я не можу просто повернутися до кімнати й чекати. А кинджал, схований у корсеті, додав мені сміливості. Вважаючи, що в темряві не привертатиму уваги, я знову почимчикувала до «огидних вузьких лабіринтів будинків, що збилися в купу, тулячись один до одного», до місця, куди «ніколи не потрапляє сонячне світло і свіже повітря, де панують бруд, хвороби та гріхи»… до «задушливих подвір’їв, провулків, закапелків та проходів, які підпирають одне одного в цій тісноті, даючи крихітний, мізерний притулок величезним сімействам злидарів». Напевно, саме так це місце описали б у газеті «Пенні Ілюстрейтед». Іншими словами, я подалася в нетрі за Голівелл-стріт, де сьогодні вранці бачила дівчинку в самому лише фартушку, із босими посинілими від холоду ногами.

О цій нічній порі провулки кишіли чоловіками й жінками напідпитку, вуличними торговцями, які закликали купувати дешевих молюсків, імбирне пиво чи солодощі, і в кожному кварталі надміру розфарбовані жінки торгували дещо іншим. А ще тут вешталися жебраки, або артисти, як вони полюбляли себе називати. Я зупинилася поглянути на брудного чолов’ягу, який навчив пацюка стояти на задніх лапках на його долоні, поки сам він швидко вправлявся із білою хустиною, відтворюючи з неї силуети римського сенатора, вбраного в тогу, англіканського священника в альбі[19], адвоката в білій перуці, а з допомогою другої хусточки — леді, яку представляють при дворі. Він зібрав навколо себе юрбу, що заливалася сміхом, але миттю розвіялася, щойно чоловік зняв свого кашкета. Лише я кинула йому пенні, а відтак подалася шукати дітей, яких занехаяли й покинули батьки, котрим аж надто полюбився джин.

Давно я не допомагала злидарям Лондону — не просто багато днів тому, а вже й тижнів.

Я знайшла бідолашних хлопчаків у лахміттях, які, наче цуценята, збилися в купку під аркою, їжі для них у мене не було, тож я дала кожному по шилінгу, і кинулася навтьоки, бо вони заходилися розносити цю звістку всім волоцюгам на вулиці. Якби я не сховалася, на мене б накинулася безжальна юрба й повідривала б кишені.

Так минула більша частина ночі. Врешті я відшукала й ту дівчинку, яку хотіла знайти: вона тремтіла у своєму фартушку там, де я бачила її раніше. Я повела малу до магазину ношеного одягу й розбудила власника стуком у двері. Відтак купила їй одяг, взуття й панчохи, а ще дала грошей на їжу. Дівчинка була ошелешена, тому навіть не подякувала, але я й не очікувала на подяку. Найкращою винагородою для мене стала блаженна втома і спокій на душі. За кілька годин до світанку я повернулася до своєї кімнати, нарешті зморена й готова поспати.

Ну, принаймні я на це сподівалася. Гадаю, таки ненадовго мені вдалося задрімати. Та коли зійшло сонце, я вже ретельно збиралася, щоб бути готовою до будь-яких непередбачуваних ситуацій: у поліпшувач для грудей вмістилися гроші, кинджал, бинти, печиво, набір для шиття, папір та олівець, відмички, нюхальна сіль, шаль і запасні панчохи, а в кишені — чиста хусточка, рукавички, ще гроші та цукерки, які я пообіцяла собі більше ніколи не забувати. Попри мої старання зберігати спокій та здоровий глузд, я так розхвилювалася, що ледве торкнулася сніданку, який принесла мені дівчинка-служниця.

Ще навіть і близько не надійшла потрібна година, а я вже начепила перуку й капелюшок і, не маючи сил всидіти, стовбичила коло вікна, з якого виднівся будинок Ватсонів.

Я споглядала, як покоївка вийшла з відром спіненої води й заходилася навколішках відмивати білі кам’яні сходинки, що вона робила кожного буднього ранку.

Доведеться трохи зачекати. Я зітхнула й змусила себе сісти. Пальцями я вигравала вигадані мелодії на підвіконні, ніби на клавішах піаніно. Чи радше вигадані какофонії, бо ніколи в житті не вчилася грати на піаніно.

Повз вікно, як зазвичай, прочимчикувала молочарка, та цього разу, на диво, вона вела ослицю. Мабуть, хтось із мешканців вулиці так захворів, що потребував свіжого теплого молока ослиці.

Я витріщилася на смиренне створіння так, ніби ніколи в житті не бачила цієї довговухої тварини. Коли молочарка й ослиця зникли з поля зору, я знову взялася вистукувати пальцями по підвіконню.

Покоївка Ватсонів уже давно закінчила чистити сходи, а тепер вийшла знову і цього разу заходилася ретельно мити віконні шибки.

З-за рогу викотився фургончик морозивника, запряжений мудрим старим конем, який сам зупинявся перед кожним будинком, поки його власник віддавав замовлення. Вони надзвичайно довго пленталися вуличкою, і я мала змогу ретельніше придивитися до кожної деталі, включно із мастю коня. Він був ні сірий, ні гнідий, тож я вирішила, що кінь чалий.

Врешті морозивник зі своїм посивілим конем теж зникли з очей. Мої пальці втомилися від настукування й завмерли. Стан нетерплячки від передчуття вщух і поступився місцем важкій тузі. Я чекала.

І чекала.

Та мало не проґавила ландо[20], яке торохкотіло з північного боку вулиці, а я ж очікувала побачити кеб. Я байдужо спостерігала за екіпажем з опущеним верхом, поки той наближався, й сподівалася побачити в ньому якусь літню жіночку з доглядальницею, що вибралися подихати свіжим повітрям. Аж раптом угледіла пасажирів…

Я зірвалася на ноги, скрикнувши від захвату, але миттю затулила рота обома руками, злякавшись, що брат може мене почути.

Я була ошелешена, побачивши, що це не Шерлок.

На голові чоловіка красувався циліндр, на оці — монокль, а на широкому шовковому жилеті виблискував важкий золотий ланцюжок. Та це ж Майкрофт!

Той, хто, сидячи на своему троні й віддаючи накази, навіть пальцем не поворухнув, щоб знайти мене. Той, хто ніколи не відхилявся від свого звичного маршруту — дім, урядовий офіс і клуб «Діоген». Той, кого ніщо у світі не хвилювало.

Таким було моє уявлення про нього.

Але я помилялася. Вочевидь, Майкрофт таки намагався мене знайти. Він краще за Шерлока розібрався з квітковим шифром, яким користувалися ми з мамою, і був небезпечно близький до того, щоб заманити мене в пастку. Отже, це він опублікував у «Пел-Мел Газет» повідомлення

«АЙВІ ХОЧУ ОМЕЛУ ДЕ КОЛИ ЛЮБЛЮ ТВОЯ ХРИЗАНТЕМА».

І підтверджує це той факт, що саме він відреагував на мою відповідь:

«63526362 2414436461126375 43623311346395 3314436362 41125445 2452541123 243414 53624454123411 3362242412344414435411. Е. Г.».

А тепер, любі читачі, розкрию вам зміст свого повідомлення, якщо ви ще не впоралися самі. Отож, розбийте абетку на п’ять рядків по шість літер у кожному, лише в останній додайте ще Ь, Ю та Я. У цьому шифрі перші дві цифри позначають шосту букву третього рядка — Н. Далі йде п’ята літера другого — И. Знову шоста літера третього — Н. І шоста літера другого рядка — І.

«НИНІ». А повністю повідомлення ось таке:

«НИНІ ПОЛУДЕНЬ ЛІКАРНЯ КОЛНІ ГЕТЧ ПИТАЙ ПРО МІСТЕРА КІППЕРСОЛТА». Підпис «Е. Г.»

Саме це повідомлення Майкрофт і прочитав у сьогоднішньому ранковому випуску «Пел-Мел Газет». І не зміг не прийняти цей виклик, хоч яким би дивним він не здавався.

Я могла лише уявити, що сталося, коли Майкрофт прибув у «Колні Гетч» і до нього привели «містера Кіпперсолта». Хай там як, а для цієї ролі підійшов би будь-який із владних містерів Голмсів — чи то Шерлок, чи то Майкрофт, адже обидва були типовими представниками вищого класу і звикли, що їхні накази виконуються. Тож Майкрофт таки визволив «містера Кіпперсолта», бо коли ландо зупинилося біля будинку Ватсонів, стало видно й другого пасажира. Авжеж! Я мала рацію! Інший пасажир — це доктор Ватсон!

Добрий лікар власною персоною, хоч і не такий жвавий, як зазвичай, але це й не дивно після всього, що йому довелося пережити. Однак живий і здоровий!

І широко всміхається.

Подальші події страшенно втішили мене. Покоївка скрикнула, побачивши пасажира відкритого екіпажа, що під’їхав до будинку, а від її зойку з вхідних дверей випурхнула місіс Ватсон і помчала вниз сходами. Доктор Ватсон ледве встиг непевним кроком спуститися з ландо, як його дружина вже була поруч і стискала його в обіймах прямісінько там, посеред тротуару.

Далі ще краще: вишуканий кеб, запряжений конем, мчав по вулиці таким галопом, що напевно перевищив дозволену швидкість. Щойно транспорт зупинився, як із нього вискочив високий худорлявий чоловік і взявся безперестанку тиснути руку своєму старому другові. Я ще ніколи не бачила Шерлока таким щасливим.

З радощів я широко всміхалася, хоча моє серце щеміло: я вже навіть звикла до цього гіркого відчуття — насолоджуватися чужою втіхою здалеку. Невдовзі всі учасники дійства зайшли в будинок, а кеб і ландо поїхали геть, і стало ясно, що драматичний момент добіг кінця.

Відтак, все ще всміхаючись та зітхаючи, я заходилася пакувати речі. Час повертатися до своєї кімнатки в скромнішому, але більш віддаленому й захищеному будинку місіс Таппер.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

У НАСТУПНОМУ ВИПУСКУ «ПЕЛ-МЕЛ ГАЗЕТ» я помітила таке повідомлення:

Для Е. Г.: Усі лаври належать тобі. Ми скромно дякуємо. Ш. Г. і М. Г.

Що? Оце так несподіванка, та ще й яка приємна!

Вдягнена в халат, я зручно вмостилася в кріслі у своїй старенькій кімнатці в будинку місіс Таппер, закинувши ноги на ослінчик, і перечитала повідомлення ще раз: «Для Е. Г.: Усі лаври належать тобі. Ми скромно дякуємо. Ш. Г. ІМ.Г.»

На моєму підлатаному обличчі розтягнулася дурнувата усмішка, так мене втішила ця несподівана подяка.

Я вирішила, що брати вчинили дуже благородно, визнавши мій внесок у розплутування цієї справи. Адже тепер я вважала, що вона доволі проста, варто було тільки зрозуміти значення спаржі, тобто аспарагуса.

Списа для Гуса.

Гус — скорочений варіант імені Август.

Саме так і звали містера Кіпперсолта. Коли я вперше натрапила на це ім’я в записах районних контор, то не вважала його вартим уваги, адже нещодавно Августа Кіпперсолта поклали до психлікарні. Тому я і подумала тоді, що він — не той містер Кіпперсолт, який мені потрібен.

Певною мірою я мала рацію, бо того містера Кіпперсолта, що був мені потрібен, уже не було серед живих.

Але чоловіка Пертелоти таки звали Августом Кіпперсолтом.

1 він ніколи не бував у «Колні Гетч» — такого висновку я дійшла, пролежавши в заростях спаржі і згодом зрозумівши символічне значення аспарагуса. Можу заприсягтися власним носом, що містера Кіпперсолта «посадили» на величенькій клумбі в теплиці. Впевнена у своїх висновках, я надіслала анонімну записку інспектору Лестрейду в Скотленд-Ярд, у якій описала всі підозри й порадила придивитися до теплиці (як не прикро, адже Пертелота подобалася мені).

Оскільки вбивство Августа Кіпперсолта приховали, то ніхто ніколи й не заповнював свідоцтво про смерть.

Отже, за законом містер Кіпперсолт і досі вважався живим, і його можна було запроторити в божевільню. Хтозна, як Флора підробила документи, цього я, мабуть, ніколи вже не дізнаюся. Як і того, як їй, імовірно, перевдягненій у чоловічий костюм, вдалося виманити доктора Ватсона з клубу і змусити «викрадачів» забрати його. Та загалом я добре розуміла, як саме вона помстилася.

«Я запхала його туди, куди він запроторив мене, — щось таке сказала вона сестрі, коли я підслуховувала їхню розмову під вікном. — Там йому й місце».

І я зрозуміла, що таким місцем для доктора Ватсона могла стати лікарня «Колні Гетч». Сподіваюся, перебування в божевільні не дуже йому нашкодило, адже він пробув там лише тиждень.

Можливо, на своє щастя, я тоді подряпала обличчя, бо це завадило мені поспішити й випадково видати себе.

Минуло майже два тижні, доктор Ватсон давно повернувся до своєї звичної лікарської справи. Саме тоді мила міс Еверсоу знову навідалася в гості до добродушної місіс Ватсон.

Завдяки «рідкісним поліпшувачам» я непомітно приховала мою майже загоєну рану, приклеїла родимку на скроню, ретельно сховала своє непоправне волосся під вигадливо укладеною перукою, а спереду пришпилила новомодний капелюшок. Наважуся сказати, що я мала справді привабливий вигляд, ба навіть божественний, вбрана у жовто-білу муслінову сукню з мереживними оторочками. На честь візиту я принесла букет примул, яблуневого квіту й резеди. Примула означає неминуче щастя у майбутті, яблуневий квіт — міцне здоров’я, а резеда… Я сподівалася, що Мері Морстен Ватсон зрозуміє, що резеда означає мою безмірну повагу до неї. Сама по собі резеда геть непримітна квіточка, однак аромат її надзвичайно солодкий. Це чудовий подарунок людині, яка приховує неймовірні чесноти за дивовижною скромністю.

Коли я знову опинилася на ретельно відчищених сходах парадного входу і передала візитівку міс Віоли Еверсоу, то не мала сумнівів, що місіс Ватсон запросить мене. Проте мені було цікаво, чи буде вона зі мною такою ж щирою, як і раніше.

Розумієте, я мала на меті лише задовольнити власну цікавість. Більше нічого.

Однак виявилося, що на мене чекало дещо значно, значно більше.

— Міс Еверсоу! — Місіс Ватсон кинулася вітати мене, простягнувши обидві руки. Вбрана у тендітну темно-коричневу домашню сукню, вона сама була схожа на квіточку резеди. — Як же мило з вашого боку, як же чудово, що ви вирішили знову навідатися! А який чудовий букет! — Вона глибоко вдихнула аромат квітів і віддала їх покоївці. — Ви надто добра до нас.

— Змушена не погодитися з вами. Я вважаю, що ви заслуговуєте на всю доброту світу.

— Та зараз мені більше нічого й не треба, я вже безмірно щаслива. Я певна, ви вже чули: Джон повернувся, живий і здоровий.

— Авжеж, чула. Яке полегшення! Та я певна, вам значно більше відлягло від душі.

— І не кажіть! Я мало не зомліла, коли побачила його. Прошу, сідайте! Я зараз попрошу принести частування.

Мої хвилювання через те, що місіс Ватсон буде неговіркою, були марними: вона щиро хотіла переказати мені всю історію. А я лиш хотіла дізнатися про все в загальних рисах. Поки ми попивали чай і смакували лимонні вафлі, я поцікавилася, чи поліція взяла на себе славу про повернення її чоловіка.

— Зовсім ні. У поліції зізналися, що ця справа страшенно їх спантеличила.

— А містер Шерлок Голмс?

— Навіть він розгублений. Ми взагалі не уявляємо, хто цей лиходій… Розумієте, сталося таке: до клубу прийшов незнайомий Джонові чоловік, який сказав, що містер Шерлок Голмс негайно просить його допомоги з якоюсь вельми делікатною справою. Джон каже, що запідозрив щось недобре, коли той чоловік попросив залишити чорний медичний саквояж за диваном, аби не виказати себе як лікар. Бачте, хоч це був дивний на вигляд чоловік із вкрай неприємним обличчям, та Джон повірив йому. Адже містер Голмс не раз просив його долучитися до якоїсь чудернацької пригоди. Отак він і пішов, немов ягня на забій. І щойно вони з тим негідником звернули за ріг, як із чорної карети вискочив констебль та ще один джентльмен і схопили його. Звичайно, Джон опирався їм і кричав: «Що ви робите? Я не можу затримуватися! Я йду на зустріч із містером Шерлоком Голмсом!» І тоді чоловік із дивним обличчям сказав: «Бачите, в чому справа?» І констебль відповів: «І справді. Типовий випадок мономанії^1. Ходімо, містере Кіпперсолте».

— Кіпперсолт? — вигукнула я, вдавши, що нічого не знала про цей випадок. — Мені здається, чи недавно це прізвище мелькало в газетах?

— Авжеж, так звався чоловік, якого нібито вбили й поховали в теплиці.

— Цікаво, чи є тут якийсь зв’язок?

— Містер Голмс вважає, що є. Він саме розслідує цю справу. У всякому разі, люди з чорного екіпажа були впевнені, що Джонове прізвище — Кіпперсолт. А він же казав їм: «Ви помиляєтеся! Мене звуть Ватсон! Доктор Джон Ватсон!» Байдуже, вони все одно скрутили його, примовляючи: «Ну-ну, не треба, містере Кіпперсолте, ходімо з нами тихенько». А коли Джон почав опиратися, із карети вийшла медсестра, яка попросила «містера Кіпперсолта» заспокоїтися, і Джон відчув укол шприца. Отак він опинився у психлікарні, де ніхто не хотів його навіть слухати. Він каже, що це непорозуміння тривало так довго, що навіть здорова людина цілком могла збожеволіти, а що вже казати про психічно неврівноважену.

— Це ж треба до такого додуматися, — пробурмотіла я, зміркувавши, як Флора поєднала ім’я Кіпперсолта й особу Ватсона, щоби знищити його. І поспішила виправитися: — Додуматися до такого жахіття!

— І справді жахіття!

До вітальні зайшла покоївка і принесла мій букет, який тепер красувався у зеленій скляній вазі. Вона поставила вазу на піаніно, і затишну вітальню сповнив аромат резеди. По правді, без тих химерних букетів вітальня стала ще затишнішою.

Коли покоївка вийшла, я запитала:

— Уже відомо, хто замовив це викрадення, жахливо прикрите законом?

— Ми наразі не можемо сказати точно, але Джон вважає, що це помста від якогось божевільного пацієнта, якого він міг колись покласти до лікарні. Щойно в нього з’являється трохи вільного часу, він переглядає свої записи в пошуках зачіпки.

— А хто ж тоді його знайшов? Містер Шерлок Голмс?

— Аж ніяк!

Я вже очікувала, що місіс Ватсон припише цю заслугу містерові Майкрофту Голмсу.

А натомість вона сказала:

— Ім’я рятівника Джона є, мабуть, найдивовижнішою частиною всієї цієї історії. Таке враження… — вперше місіс Ватсон завагалася. Я не квапила її, бо мені й так здавалося, що з етичної точки зору я вже порушила всі правила поведінки. Місіс Ватсон ледь нахмурилася, впевнено випнула підборіддя і прихилилася ближче: — Не знаю, чим це може комусь нашкодити, тож скажу вам, міс Еверсоу. У поверненні мого чоловіка найважливішу роль відіграла міс Енола Голмс.

— Міс Енола Голмс?

— Молодша сестра містера Шерлока Голмса.

— Сестра? Я не знала, що в нього є сестра.

Мій голос бринів щирою і непідробною цікавістю. Саме цієї миті стало зрозуміло, якою корисною для мене може стати бесіда з місіс Ватсон.

— Не всі про це знають, — пояснила вона. — Дівчинка дуже вольова та нежіночна й завдає неабияких клопотів своїй родині. Аж до такої міри, що… що її брати навіть не знають, де вона зараз.

— Перепрошую?

І місіс Ватсон почала свою довгу оповідку. Не переказуватиму кожну деталь її розповіді про те, як я опинилася зовсім сама й переховувалася в Лондоні. Найважливіше — це те, що її оповідь чітко збігалася з моїм уявленням про те, що моїм братам відомо про мене. Була лише одна надзвичайно вагома розбіжність, і дізналася я про неї ось як:

— І ви ніколи не бачили цієї неймовірної дівчинки? — запитала я.

— Ніколи! Навіть не уявляю, чому вона вплуталася в цю справу.

— Ви нещодавно дізналися про неї?

— Не зовсім, я вже чула про неї. Бачте, чоловік розповів мені дещо: він так хвилювався за емоційний стан свого друга, що сам вирішив зв’язатися із доктором Раґостіном.

— Доктором Раґостіном? — перепитала я, не забуваючи вдавати зацікавленість.

— Це так званий вчений-зниколог, — вона промовила це так зневажливо, наскільки дозволив її милий голос. — Джон вважає його шахраєм.

— Доктор Раґостін не зміг допомогти вашому чоловікові?

— Джон навіть не бачив цього доктора. Спілкувався лише з юною панною, його секретаркою.

— Цікаво, то часом не моя подруга Марджорі Пібоді, — пробурмотіла я байдужим тоном. — Це просто страхіття, як занепад сільського господарства вплинув на старі майновиті роди. Марджорі була змушена влаштуватися працювати на якогось доктора. Ви часом не знаєте, як звали секретарку доктора Раґостіна?

— Мушу вас розчарувати, але ні. Я нічого про неї не знаю.

— Навіть зовнішній вигляд? Вона білява? Трішки повненька?

— Не можу сказати. Мій чоловік мало згадував про неї, бо не звернув на неї жодної уваги.

Сподіваюся, що я змогла опанувати себе й поводилася чемно, коли місіс Ватсон повідомила мені цю втішну звістку. Так само я трималася, слухаючи й решту оповідки, а місіс Ватсон переказувала кожну деталь про таємничу особу Еноли Голмс та її роль у порятунку доктора Ватсона. Коли розповідь завершилася, я підвелася, обійняла місіс Ватсон і, побажавши всього найкращого, пішла. Поки я вдавала із себе вишукану леді, мої думки, ніби замурзані дітлахи, підстрибували, верещали й гасали, крутилися колесом і безсоромно ходили на руках, весь час вигукуючи: «Хвала простодушному й доброму доктору Ватсону!»

Адже кілька тижнів тому я занотувала:

Він знає, що я використовую ім'я Айві.

І можна припустити, що від доктора Ватсона йому відомо про юну панянку на ім'я Айві Мешл, яка працювала на першого і єдиного у світі вченого-зниколога.

Але, зважаючи на те, що розповіла місіс Ватсон, це припущення марне!

Хіба що… чи могли її змусити сказати таке, щоб заманити мене в пастку?

Ні, я була впевнена, що це не так. За логікою це неможливо, бо ніхто не очікував би мого візиту до місіс Ватсон, ким би я не перевдягнулася. До того ж спостереження місіс Ватсон схожі на правдиві — це спостереження дружини, яка ніжно й поблажливо ставиться до трохи неуважного чоловіка. Повертаючись із будинку Ватсонів, я подумки навіть подякувала доброму і не надто кмітливому розуму доктора Ватсона. Благословіть його, янголи, бо він не привернув уваги до персони міс Мешл, ба навіть не запам’ятав її прізвища, годі й казати про ім’я.

Отже, навіть якщо він і розповів Шерлоку Голмсу про візит до шахрая доктора Раґостіна, то і словом не обмовився про Айві Мешл.

І це надзвичайно мене потішило.

Я знову можу стати Айві Мешл.

Можу повернутися до мого покликання.

Я ледве стрималася, щоб не піти вистрибом по вулиці, а натомість плавно простувала респектабельним тротуаром Оксфорд-стріт.

А згодом, коли стану повнолітньою, ніхто більше не наважиться погрожувати мені пансіонами. Варто лише перечекати й помріяти ще довгі сім років, і я зможу займатися справою свого життя під власним іменем.

Енола Голмс, перша у світі та єдина справжня приватна вчена-зникологиня.

КВІТЕНЬ, 1889

— Флора Гарріс, — пояснює видатний детектив містер Шерлок Голмс своєму другові та колезі доктору Ватсону. Вони саме відпочивають після вишуканої вечері в ресторані. — Точніше, у її прізвищі не варто вимовляти «Г», адже вона безперечно належить до лав тих, хто народився під звуки дзвонів церкви Сент-Мері.

Із невеликою затримкою Ватсон киває.

— Маєте на увазі, що вона — кокні.

— Саме так. Флора Гарріс та її сестра, Френсіс, на п’ять років старша. Флора не була заміжня. Однак Френсіс вийшла за чоловіка, вищого за статусом. Подружжя відкрило крамничку «Шантеклер» на Голівелл-стріт. І Френсіс вигадала, що зватиметься Пертелотою.

— Розумно, — зауважує Ватсон, милуючись гаванською сигарою, яку він із насолодою палитиме наступні кілька хвилин. — Але трохи дивно.

— Все їхнє сімейство, здається, було «трохи дивним», якщо не гірше, як ви вже встигли переконатися.

— Я встиг? Мушу визнати, я не розумію, до чого ви все це говорите.

— Чоловіка старшої сестри звали Август Кіпперсолт.

— Он як! — Сигара Ватсона падає на скатертину, але він уже не підбирає її.

— Молодша сестра його дружини жила з ними. Скажу лише, що це чудернацьке рішення. Врешті Август Кіпперсолт запроторив її до психлікарні через жоржсандизм[21].

Ватсон різко випрямляється в кріслі від несподіваного осяяння й збудження:

— Згадав! Справа не лише в тому, що та жінка вдягалася в чоловічий одяг. Були й інші тривожні ознаки, що її потрібно ізолювати від суспільства, щоб вона не сіяла смути. Між сестрами були нездорові стосунки, а нещасний випадок, що призвів до спотворення обличчя, настільки озлобив молодшу, що дійсно до мономанії…

— Флора Гарріс і справді божевільна, це безсумнівно. Ніхто не сперечається з вашим діагнозом, докторе.

— То ви кажете, що це вона… це вона була тим чоловіком, який прийшов до мене в клуб? — Здається, доктор Ватсон не на жарт вражений.

— Саме так. I через неї ви провели цілий тиждень у «Колні Гетч».

Далі Голмс пояснює, як місіс Пертелота Кіпперсолт, яка теж, мабуть, трохи божевільна, пристала на бік сестри, а не чоловіка, й витягнула сестру з психлікарні, за що чоловік поплатився життям. Вочевидь, убивство засмутило старшу сестру, яка відтоді непохитно контролювала молодшу. Та врешті Пертелота Кіпперсолт втратила пильність, і Флора Гарріс змогла помститися лікареві, який підписав медичний висновок.

— Але все це звучить сміховинно просто, — спокійно відповідає Ватсон, знову розслабившись у кріслі, бо тепер усе стало на свої місця.

— Тепер, коли ми про це знаємо, звісно. Але тоді… — На обличчя видатного детектива набігла дивна тінь. Шерлок Голмс дістає з внутрішньої кишені свого жакета люльку й капшучок тютюну, ніби бажаючи заспокоїтися. — Але тоді, — визнає він тихо й напружено, — я навіть не подумав про це.

— Усе добре, що на добре виходить.

— Це у вас надто добре серце, щоб докоряти мені, любий Ватсоне. Та я сам себе картаю, що відкинув такий очевидний шлях, який міг би навести на відповідь. Ви б і далі сиділи в «Колні Гетч», якби не моя сестра.

Голмсові добре відомо, що Ватсон знає про його сестру: вони ж обидва були того вечора в домі Ватсона, коли Енола, вбрана у чернечий одяг, увірвалася із ледве живою леді, яка потребувала допомоги. І попри те, що не раз траплялася нагода, та це вперше видатний детектив із власної волі заговорив про свою сестру із близьким другом Ватсоном. І зрозумівши, що ця тема вкрай делікатна, доктор стримується, щоб не відреагувати хибним чином, навіть не моргає.

— Он як, ваша сестра, — каже він так, ніби вони з Голмсом обговорюють Енолу так само часто, як і Голмсову монографію про різновиди попелу від сигар. — А якої ви думки про сестру, Голмсе?

На кілька хвилин у кімнаті западає тиша, а видатний детектив дивиться поперед себе, ніби крізь простір чоловічої зали ресторану. Вираз його обличчя вкрай складно розтлумачити.

— Дуже прикро, — врешті каже він, — що вона не довіряє мені.

ПРО ВИДАННЯ

Серія «Таємниці Еноли Голмс»

Спрінґер Ненсі

ЕНОЛА ГОЛМС. СПРАВА ПРО ТАЄМНИЧІ БУКЕТИ

Повість

Для дітей середнього шкільного віку

Переклад з англійської Юлі Садохи

Ілюстрації та дизайн макета й обкладинки Євгена Вдовиченка

Головний редактор Катерина Іванова

Редактор Наталя Сидорова

Коректор Вікторія Немашкало

Художній редактор Євген Вдовиченко

Комп’ютерне макетування Сергій Бирюков

Відповідальна за випуск Оксана Федосеева

Видавничий дім «ШКОЛА»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

Примітки

1

Хлоралгідрат — заспокійливий, снодійний, протикорчовий та знеболювальний засіб.

2

Лауданум — опіумна настоянка на спирту.

3

Флоренс Найтінгейл — британська реформаторка сестринської справи, засновниця першої школи медичних сестер.

4

Enola — Alone («сама, самотня» з англ.).

5

Айві (Ivy) в перекладі з англ. означає «плющ».

6

Розділене на два склади Holmes — Hol mes, переставлене місцями — Mes hol і прочитане так, як звучить.

7

Ніколи (англ, never), завжди (англ. ever).

8

«Дівчата “Алилуї”» (The Hallelujah Lasses) — Армія спасіння, заснована генералом В. Бутом, що наймала молодих жінок-офіцерів, які проповідували на вулицях і виконували соціальну роботу для бідних.

9

Назва вулиці утворена від слів англ, holy (святий) та well (добрий).

10

Креозот — безбарвна (іноді жовтувата або жовто-зелена) масляниста рідина з різким запахом.

11

«Роман про Ренара» — анімалістичний французький епос про хитрого лиса Ренара, в якому засобами алегорії та сатири висвітлено актуальні проблеми середньовічного життя.

12

Стереоптикон — діапроектор, або «чарівний ліхтар», для проектування фотографічних зображень.

13

Кокні — прізвисько лондонців із середніх і нижчих верств населення, а також тип говірки, якою вони розмовляють.

14

Кришталевий палац — споруда, збудована 1851р. для першої Всесвітньої виставки, вщент згорів у 1936 р.

15

Повстання індійських солдатів проти жорстокої колоніальної політики британців у 1857–1859 рр. Також відоме як Перша війна Індії за незалежність.

16

Клайдсдейл, або клайдсдейльський кінь, — шотландська порода великих тяглових коней.

17

«Чорний Красень» Анни Сюел — роман про жорстоке поводження з кіньми, що возять екіпажі.

18

Рядок із вірша «Атака легкої бригади» А. Теннісона в перекладі В. Алмашина.

19

Альба — довгі білі шати католицьких і лютеранських священників, підперезані мотузкою.

20

Ландо — чотириколісний екіпаж із відкидним дахом, запряжений двома або чотирма кіньми, з чотирма сидіннями для пасажирів, які сидять парами обличчями одне до одного.

21

Поняття «жоржсандизм» (від імені французької новелістки й феміністки, відомої під псевдонімом Жорж Санд) вживалося як зневажливе до жінок, які не вписувалися в норми моралі та проявляли незалежність.

Content

Ненсі Спрінґер
Енола Голмс. Справа про таємничі букети

БЕРЕЗЕНЬ, 1889

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

КВІТЕНЬ, 1889

ПРО ВИДАННЯ

Примітки