Ненсі Спрінґер

Енола Голмс. Справа ліворукої леді

Моїй матері

Я ЗРОЗУМІЛА, ЩО ЗАРАЗ ПОМРУ…

Стрімко крокуючи вулицею, я вся тремтіла від холоду. І від страху. Я прислухалася.

В тративши пильність, я запізно збагнула, що позаду хтось є.

Якийсь ледь чутний звук, може, човгання шкіряного взуття по замерзлій багнюці та шурхіт і равію, може, присвист зловісного подиху — та щойно я розтулила рота у здивованому зойку, тльки-но сіпнулася, щоб озирнутися, щось обхопило мою шию.

Щось невидиме позаду мене.

Страшенно сильне.

Стискаючи та душачи.

Нелюдська хватка. Якась… якась лиховісна згуба — тісна, змієподібна, що затягувалася зашморгом і врізалася в моє горло… Я не могла не те що думати, ба навіть дотягнутися до кинджала. Спромоглася лише впустити ліхтар, здійнявши руки вгору, щоб учепитися в це… це невідь-що, яке катувало мою шию, але вже відчувала, що мені бракує повітря, тіло сіпається в муках, рот розтуляється в безгучному крику, а очі застилає пітьма. І я зрозуміла, що зараз помру.

ЛОНДОН, СІЧЕНЬ 1889

— Ми не опинилися б у цьому скрутному становищі, — заявив молодший і вищий із двох чоловіків, що зустрілися в тісному приміщенні клубу, — якби ти не залякував її, намагаючись спровадити в пансіон!

Із гострими рисами обличчя, худорлявий, аж сухий, міряючи кроками кімнату в блискучих чорних черевиках, чорних штанах і чорному смокінгу з довгими фалдами, він скидається на чорну чаплю.

— Любий брате, — каже старший кремезніший чоловік, який зручно розвалився в глибокому кріслі із сап’яновою оббивкою, і зводить брови, схожі на зарості зимового живоплоту. — Тобі геть не властива така жовчність. — Його тон приязний, адже він перебуває у своєму клубі, в дуже надійній приватній кімнаті для розмов, і очікує смаковитого ростбіфу на обід, тож доброзичливо звертається до молодшого брата: — Безперечно, нерозумне дівчисько одне в цьому великому міському казані, і, можливо, її вже пограбували та залишили без засобів до існування, ба гірше — збезчестили… Однак ти не повинен піддаватися почуттям у цій справі.

— Тобто? — Другий чоловік на ходу розвертається і втуплює в нього яструбиний погляд. — Це ж наша сестра!

— А інша зникла жінка — наша мати, то й що? Якщо будеш нервувати, наче мисливський пес у будці, хіба це допоможе її знайти? Коли когось і звинувачувати, — додає чоловік у кріслі, складаючи руки поверх широкого, напнутого, мов подушка, жилета, — то саме наша матір — та людина, на яку тобі слід спрямувати свій гнів. — У своїй манері логіка він перелічує причини: — Це наша матір дозволила дівчинці тинятися по всіх усюдах у бриджах та ганяти на велосипеді замість того, щоб навчати її світських чеснот. Це наша матір цілісінькими днями квецяла малюнки з букетиками, поки сестриця лазила по деревах, це наша матір поцупила кошти, які мали піти на гувернантку, вчителя танців, пристойне дівчаче вбрання для дитини, і це матір її зрештою й покинула.

— У доньчин чотирнадцятий день народження, — бурмоче чоловік, який стоїть.

— У день народження чи будь-який інший день — та яка різниця? — невдоволено вигукує старший брат, якого вже починає втомлювати ця тема. — Це матір знехтувала своїми обов’язками, аж поки не покинула її і…

— І тоді ти нав’язуєш свою волю юній дівчині з розбитим серцем і наказуєш покинути єдиний знайомий їй світ, коли він перевернувся догори дриґом…

— Це був єдиний раціональний спосіб зробити з неї хоча б подобу пристойної юної леді! — різко перебиває його старший брат. — Хто-хто, а ти маєш розуміти цю логіку…

— Логіка — це ще не все.

— Від тебе я таке точно чую вперше! — Гладкий чоловік, втративши безтурботність і спокій, підсувається на край крісла, спускаючи ноги (у бездоганних гамашах поверх черевиків) на паркет. Він допитується: — Чому ти так… так емоційно реагуєш, так переймаєшся? Чим пошуки нашої бунтівної сестриці-втікачки відрізняються від будь-якої іншої невеличкої проблеми…

— Тим, що це наша сестра!

— Настільки молодша за нас, що ти її бачив аж двічі за все життя.

Високий непосидючий чоловік із орлиним профілем аж завмирає.

— Й одного разу вистачило б. — Його швидка, різка інтонація сповільнюється і м’якшає, проте він не дивиться на брата. Здається, крізь облицьовані дубом стіни клубу він бачить щось далеке чи дуже давнє, а відтак продовжує: — Вона нагадує мені самого себе в цьому віці — носатий, незграбний, цибатий, завжди не у своїй тарілці…

— Ну що ти верзеш! — старший брат уриває цю балаканину. — Дурниці! Вона жінка. Її інтелект неповноцінний, вона потребує опіки… про жодне порівняння не може навіть бути й мови. — Насупившись, він продовжує заспокійливим тоном, аби дипломатично спрямувати розмову в потрібне русло: — Копирсання в минулому не дасть жодної користі; єдине раціональне питання зараз — як ти пропонуєш її знайти?

Високий чоловік помітним зусиллям волі переводить гострий погляд сірих очей із далечини на брата. Помовчавши якусь мить, він лишень промовляє:

— У мене є план.

— Ну меншого я й не очікував. А ти не міг би поділитися цим планом зі мною?

Мовчанка.

Відкидаючись на спинку крісла, старший брат посміхається тонкою усмішкою.

— Тобі конче потрібен цей ореол таємничості, еге ж, Шерлоку?

Молодший брат, відомий як видатний детектив, знизує плечима — тепер його манери стають такими ж холодними, як і в старшого.

— Не вбачаю жодної користі в тому, щоб розповідати тобі щось на цьому етапі, любий Майкрофте. Якщо мені знадобиться твоя допомога, будь певен, що я до тебе звернуся.

— Тоді з якою метою ти прийшов сюди сьогодні?

— Щоб хоч раз відверто висловити власну　 думку.

— А чи насправді така твоя думка, дорогий Шерлоку? Мені здається, твоїм розумовим процесам бракує дисципліни. Ти дозволив нервам узяти верх. Схоже, ти надміру схвильований.

— Що, на мою думку, краще, аніж надміру байдужий. — Демонструючи, що розмову закінчено, Шерлок Голмс бере капелюха, рукавички з тростиною та повертається до дверей: — Добраніч, Майкрофте.

— Щиро бажаю вдалого втілення твоїх планів, дорогий Шерлоку. На добраніч.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Я не на жарт здивувалася, прочитавши візитівку, яку мені приніс на срібній таці хлопчик-слуга.

«Джон Ватсон, доктор медицини». Я вимовила це ім’я вголос, щоб переконатися, що прочитала правильно, бо не могла повірити, що саме він — серед усіх людей у світі — стане першим клієнтом, який звернеться у відкритий нещодавно, в січні 1889 року, офіс єдиного в Лондоні, та що там — єдиного на весь світ наукового зниколога.

Доктор Джон Ватсон? Джон — ім’я поширене, але ж Ватсон… Та ще й доктор медицини? Це напевно має бути саме він, проте мені не хотілося вірити.

— Джодді, це той, про кого я думаю?

— Звідки ж мені знати, міледі?

— Джодді, я вже казала: ти маєш звертатися до мене міс Мешл. Міс Мешл. — Я закотила очі. Ну чого можна чекати від хлопця, якому мати дала ймення Джодхпур[1] (яке помилково записано в парафіяльній книзі як Джодпер), оскільки, бачте, назва штанів для верхової їзди звучала для неї благородно? І оцей Джодді через благоговіння перед моїми оборками та пишними рукавами звертається до мене «леді». Та йому не слід цього робити, бо в людей можуть виникнути запитання. Звісно, я хотіла б, аби слуга не втрачав цієї святобливості, яка заважала йому побачити, що я проста дівчинка, не набагато старша за нього, проте треба, щоб надалі він утримувався від отого «міледі».

Вже спокійнішим тоном, пильнуючи, щоб моя вимова не виказала аристократичності, я спитала його:

— Ти вже сказав цьому джентльменові, що доктор Раґостін відсутній?

— Так, міледі. Тобто так, міс Мешл.

У назві контори наукового зниколога фігурувало ім’я доктора Леслі Т. Раґостіна, адже науковець обов’язково має бути чоловіком. Однак доктора Раґостіна ніколи не бувало на місці, оскільки він, доктор філософії, існував хіба що в моїй уяві, в оголошеннях та на візитівках, які я залишала в крамницях, кіосках, фруктових ятках та лекційних залах — де тільки могла.

— Тож, може, запросиш доктора Ватсона до кабінету? Подивлюся, чим я можу йому допомогти.

Джодді чкурнув із кабінету. Розумом хлопчина не засліплював, чого не можна було сказати про його вбрання: застебнута на ґудзики ліврея з тасьмою на манжетах і збоку вздовж штанин, білосніжні рукавички, смугастий кашкет, що радше нагадував невеличкий багатошаровий торт на його макітрі, — проте чом би й ні? Більшість уніформ геть безглузді.

Щойно він зник, я опустилася на дерев’яний с тілець за робочим столом: мої коліна тремтіли гак, що шовкові нижні спідниці аж шаруділи. Це нікуди не годиться. Вдихнувши на повні груди, я на мить заплющила очі й пригадала матусине обличчя. Разом із цим образом я майже почула її голос: «Ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами, Еноло!»

Ця розумова вправа дала бажаний результат. Опанувавши себе, я розплющила очі саме тієї миті, коли Джодді заводив доктора Ватсона з вітальні, яка слугувала приймальнею.

— Докторе Ватсоне! Я секретарка доктора Раґостіна, міс Айві Мешл.

Підводячись і простягаючи відвідувачу руку, я побачила те, чого можна було очікувати після прочитання його творів: міцної статури англієць-джентльмен, незаможний, проте точно з освіченого кола, з рум’яним лицем, добрими очима, трішки схильний до повноти.

Натомість я сподівалася, що він бачив у мені саме ту, за кого я себе видавала: цілком звичайну молоду працюючу жінку, яка носить цибулясту брошку, пришпилену посередині на грудях, і не менш потворні сережки, та й узагалі щедро прикрашену оздобами з недорогих матеріалів, що імітують найновішу (таку саму безглузду, як і уніформи) моду. Дівчину, деякі зі світлих кучерів якої були не її власними, а, найімовірніше, раніше належали якійсь баварській селянці. Хоч і добропорядну, проте без гарного виховання. Ту, чий батько міг би бути лимарем або шинкарем. Дівчину, яка, з огляду на все, заклопотана пошуками чоловіка. Якщо ж за допомогою вищезгаданої брошки, та ще намиста-нашийника, безлічі стрічок і надто помітних накладних локонів було досягнуто цього враження, то я успішно замаскувалася.

— Радий нашому знайомству, міс Мешл, — доктор Ватсон, звісно, вже зняв капелюха, але, як і годиться, спершу потиснув мені руку, а вже потім скинув рукавички й передав їх разом із тростиною хлопчикові.

— Будь ласка, сідайте. — Я вказала на крісло. — Присувайтеся ближче до каміна. Надворі страшенна холоднеча, чи не так?

— Жахлива. Я ще не бачив на Темзі такої криги, щоб можна було кататися на ковзанах, — кажучи це, він потер руки й простягнув їх до вогню. Попри всі зусилля, у кімнаті було не надто тепло, і я навіть заздрила відвідувачу, який сидів у зручному м’якому кріслі. Якось холод і вологість не турбували мене раніше, до приїзду в Лондон, а тут мені довелося вже побачити навіть жебрака, примерзлого до бруківки, чи то пак те, що від нього лишилося.

Знову сідаючи на незручний дерев’яний стілець за робочим столом, я щільніше закутала плечі шаллю, теж потерла руки (закоцюблі навіть попри в’язані рукавички, з яких визирали пальці), відтак взяла олівець та записник.

— Докторе Ватсоне, дуже перепрошую, що доктора Раґостіна зараз немає. Я впевнена, що він би охоче з вами познайомився. Ви ж той самий доктор Ватсон, колега Шерлока Голмса, хіба не так?

— Так. — Чемно й дуже скромно він обернувся до мене, коли говорив. — І я тут в інтересах містера Голмса.

Моє серце закалатало з такою силою, що я навіть злякалася, чи не почує цього відвідувач. Тепер хтозна, чи розцінювати візит цього чоловіка як щасливий випадок, чи радше, навпаки, як нещасний.

Він тут, аби проконсультуватися з єдиним у світі професійним шукачем зниклих речей і людей.

Попри все я намагалася говорити чемно, з належною вимовою, притаманною середньому класу, та влучно поєднувати чиновницьку ефективність із послужливістю.

— Справді? — Ніби збираючись занотовувати, я запитала: — У чому ж полягає проблема містера Голмса?

— Впевнений, ви зрозумієте, міс Мешл, що я хотів би дочекатися доктора Раґостіна й поговорити з ним особисто.

Я посміхнулася.

— А я впевнена, що ви зрозумієте, докторе Ватсоне, що мені довірено обов’язок збирати попередню інформацію, аби заощадити дорогоцінний час доктора Раґостіна. Я уповноважена представниця доктора Леслі Раґостіна — не в розслідуванні, звісно, — виправилася я, щоби втихомирити його природну недовіру до жінок, — але я часто буваю його очима й вухами. Як-от ви для Шерлока Голмса, — докинула я, підлещуючись до нього, однак силкуючись не видати цього голосом.

Я щосили намагалася не виказати, що насправді подумки благала його: «Ну будь ласка! Будь ласка, мені треба знати, чи не помиляюся я щодо мети цього візиту».

— Ем-м, так, — нерішуче промовив доктор Ватсон. — Авжеж.

У нього й справді лагідні очі, особливо коли він схвильований.

— Навіть не знаю… це делікатна справа… бачте, Голмс не знає, що я тут.

Отже… це не брат прислав його?

Моє серце трішки заспокоїлося, але трохи защеміло.

Безбарвним голосом я звернулася до доктора Ватсона:

— Можете розраховувати на цілковиту конфіденційність.

— Авжеж. Звісно.

Моя згасла цікавість ніби переконала його, бідолаху, вилити мені душу, тож, ухопившись за бильця крісла, він почав розповідь.

— Ви, певно, знаєте, що я кілька років мешкав разом із Шерлоком Голмсом на початку його неймовірної кар’єри, та оскільки зараз я одружений і веду загальну лікарську практику, то бачу його значно рідше, аніж раніше. Однак від мене не сховалося те, що від минулого літа в нього на душі неспокійно, а останні кілька місяців він геть пригнічений — настільки, що не харчується як слід, не спить, і я хвилююся за нього не тільки як друг, а і як лікар. Він змарнів, втратив здоровий колір лиця і став сумним і дратівливим.

Зайнята нотуванням усього цього для «доктора Раґостіна», я могла тримати голову схиленою над столом, щоб доктор Ватсон не бачив мого обличчя. І це добре, бо напевно на моєму лиці відобразилося збентеження, а на очі набігли сльози. Щоб мій брат, взірець холодного логічного розуму, був пригнічений? Не міг їсти й спати? Я й гадки не мала, що він здатний на такі глибокі переживання. До того ж через мене.

Доктор Ватсон вів далі:

— І хоч я не раз питав, що його так турбує, він відмовляється визнати, що в нього є бодай якісь проблеми. А коли я розпитував його вчора, то він так розгнівався, втративши свій звичний незворушний самоконтроль і поводячись направду ірраціонально, що я зрозумів — треба щось із цим робити, подобається це йому чи ні, заради нього ж самого. Тож я розшукав його брата, Майкрофта Голмса…

Я вчасно збагнула, що Айві Мешл не може нічого знати про брата Шерлока Голмса, тож перебила його:

— Перепрошую, а як пишеться його ім’я?

— А й справді, чудернацьке ім’я! — Ватсон продиктував його мені, дав лондонську адресу Майкрофта, а відтак продовжив: — Після деяких вагань Майкрофт Голмс пояснив, що його і Шерлока Голмса спіткало лихо, адже вони не можуть встановити, де перебуває їхня матір. І не лише матір, яка зникла безслідно, а й молодша сестра. Двоє близьких родичок — фактично всі, хто в них залишився, — зникли.

— Це жахливо, — пробурмотіла я, не підводячи очей. Мені більше не хотілося плакати, а натомість виникло бажання посміхнутися — авжеж, мені ой як кортіло втерти носа моєму найстаршому братові Майкрофтові, який мав намір зробити з мене манірну панночку. Тож я насилу вдавала стурбованість, граючи роль людини, яка зовсім не в курсі справи. — Викрадення?

Доктор Ватсон похитав головою:

— Ніхто не вимагав викупу. Ні, це втеча.

— Неймовірно. — Я не забувала про свою необізнаність. — Вони втекли разом?

— Ні! Окремо. Мати зникла торік улітку, а дівчина — за шість тижнів, коли її везли до пансіону. Вона втекла сама. Гадаю, тому Голмс і взяв це так близько до серця. Розумієте, якби дівчина була разом із матір’ю, він, можливо, цього не схвалив би, проте знав би, що сестра в безпеці. Однак скидається на те, що дівчина — точніше, ще дівчинка, — поїхала сама-самісінька до Лондону!

— Дівчинка, кажете?

— Лише чотирнадцять років. Майкрофт Голмс сказав, що в нього та брата є підстави вважати, що дівчинка отримала доступ до значних коштів…

Я напружилася, відчувши напад тривоги. І як вони про це дізналися?

— …і вони побоюються, що вона переховується під виглядом заможного юного джентльмена…

Тепер я розслабилася, адже це було ой як далеко від правди. Я сподівалася, що ніколи не вдамся до такого театрального кліше, як перевдягання в чоловіка. Хоча, звісно, не обмежувалася тільки персоною Айві Мешл.

— …і що через це вона може зазнати згубного впливу, — говорив доктор Ватсон, — і буде змушена вести спосіб життя, притаманний особам із сумнівною репутацією.

Із сумнівною репутацією? Я не мала ані найменшого уявлення, про що це він торочить, але сумлінно все занотувала.

— У Майкрофта Голмса та Шерлока Голмса є якісь підстави так думати? — поцікавилась я.

— Так. їхня матір була, чи то пак є рішучою суфражисткою[2], а сама дівчинка, на жаль, має нежіночну вдачу.

— Отакої! Як прикро! — Зиркнувши на нього з-під копиці фальшивого чубчика, я закліпала накладними віями й посміхнулася підфарбованими губами. А ще я нанесла на все лице трішки «ганебної» речовини під назвою рум’яна, щоб змінити землистий, аристократичний відтінок шкіри на більш живий і природний рожевий. — Ви могли б надати доктору Раґостіну світлину дівчинки?

— Ні. І жінки теж. Схоже, обидві уникали фотографів.

— Навіщо?

Він зітхнув, а вираз його обличчя вперше став трохи суворішим.

— Гадаю, це прояв їхньої рішучої протидії законам жіночої природи.

— Ви могли б мені сказати, як їх звати, й описати їх?

Він продиктував мені імена: леді Юдорія Вернет Голмс, міс Енола Голмс. (Мама продемонструвала пророчі здібності, давши мені ім’я Енола, яке навпаки читається як «самотня»[3]).

Доктор Ватсон сказав:

— Наскільки мені відомо, з них двох дівчинка більш примітна. Доволі висока й худорлява…

Я намагалася набрати вагу, та поки що безрезультатно, — попри супи з риб’ячих голів та печеню з овечих, які мені подавала ощадлива хазяйка квартири.

— …з довгастим лицем, виразним чи, краще мовити, римським носом і підборіддям…

Який делікатний спосіб сказати, що я аж надто схожа на свого брата Шерлока. Оскільки мені досі не вдалося погладшати, я вкладала за обидві щоки гумові підкладки, насправді призначені для збільшення тієї частини фігури, яку не прийнято називати. Вони, а також носові вставки цілком змінювали форму мого обличчя.

— …і незграбною фігурою, якій бракує жіночої чарівності, — вів далі доктор Ватсон. — Вона надає перевагу чоловічому одягу й хлопчачим заняттям, ходить широким, чоловічим кроком і загалом може бути цілком втрачена для пристойного товариства, якщо її швидко не знайти.

— А матір? — Я змінила тему, щоб не розсміятися.

— Шістдесяти чотирьох років, але видається значно молодшою. Фізично непримітна, проте принципова та свавільна. Талановита художниця, яка, на жаль, змарнувала свої сили у справі відстоювання так званих жіночих прав.

— Ой! Вона хоче носити штани?

Він посміхнувся на мою явну зневагу до таких реформаторок.

— Цілком можливо. Вона полюбляє так званий раціональний одяг.

— А чи є хоч якісь здогадки, де саме вони можуть перебувати?

— Жодних. Та припускають, що дівчинка в Лондоні, як я і казав.

Я відклала олівець і підняла очі на доктора Ватсона.

— Дуже добре, докторе Ватсоне, я повідомлю доктору Раґостіну всі деталі. Але мушу вас попередити, що він навряд чи візьметься за цю справу.

Моя найперша справа — і неймовірна халепа: знайти саму себе?! Не можна навіть братися за таке.

— Але чому?

Я вже продумала відповідь.

— Тому що він не бажає мати справу з посередниками. Він спитає, чому Шерлок Голмс не прийшов сюди власною персоною…

Доктор Ватсон палко перебив мене, хоча його бурхливі емоції не були спрямовані на мене:

— Бо Голмс надто замкнений, надто гордий. Якщо він навіть мені не хотів сказати причини своїх страждань, гадаєте, відкрився б незнайомцю?

— Радше колезі-слідчому, — м’яко зауважила я.

— Це навіть гірше. Він вважав би це приниженням перед… — доктор Ватсон досить різко урвав мову, а тоді запитав: — До слова, мушу запитати, а хто такий цей доктор Раґостін? Даруйте, міс, е-е-е…

— Мешл.

Взяти ім’я Голмс, поміняти місцями його склади, а тоді записати так, як воно звучить, Мешл, — до смішного просто[4]. А таки він нізащо не здогадався б. Ніхто не здогадався б.

— Міс Мешл, не хочу нікого образити, але я дізнавався — ніхто не чув про доктора Раґостіна. Я прийшов тільки тому, що він нібито спеціалізується на пошуку зниклих людей…

— Будь-чого зниклого, — докинула я.

— Але я не знайшов нікого, хто міг би за нього поручитися.

— Тому що він тільки починає свій шлях, як колись мусив і ваш друг. Доктор Раґостін ще не зробив собі імені. Однак вам буде цікаво дізнатися, що він ревний послідовник методів Шерлока Голмса.

— Справді? — Доктор Ватсон, здавалося, трішки заспокоївся.

— Так. Він обожнює містера Голмса, і як же він здивується, коли почує, що його герою не вдалося самотужки знайти зниклих матір і сестру.

Підсунувшись, ніби йому раптом стало незручно в кріслі, доктор Ватсон прокашлявся.

— Гадаю, — повагом сказав він, — справа в тому, що Голмса зазвичай не цікавлять такі випадки. Він вважає їх банальними й нудними, тож найчастіше взагалі не береться навіть розглядати. От хоч би й учора, — додав Ватсон, — коли я прийшов побачитися з Голмсом, від нього саме виходили сер Юстас Алістер та леді Алістер, які завітали прохати Шерлока з’ясувати, де перебуває їхня дочка. І що ж — залишилися з носом.

Я проігнорувала логічну неможливість того, що дві людини залишилися з одним носом, бо мою увагу привернув зміст сказаного.

— Сер Юстас Алістер? Його дочка зникла? Але я нічого не бачила про це в газетах…

Ватсон кашлянув у кулак.

— Це замовчують, щоб уникнути скандалу.

Отже, вони побоюються, що дівчина втекла з якимось звабником.

Я мушу розплутати цю справу. Доктор Ватсон, безперечно, не розкаже мені більше — адже вважає, що вже забагато наговорив, — проте він підкинув мені першу справу. Я знайду зниклу дочку баронета!

Не надто вдоволений, Ватсон підвівся — розмова добігла кінця. Я потяглася по шнурок і подзвонила Джодді, щоб прийшов провести відвідувача.

— Я б хотів зустрітися з доктором Раґостіном особисто, — сказав мені Ватсон, — перш ніж він вживатиме якихось заходів.

— Звісно. Яка ваша адреса? Доктор Раґостін зв’яжеться з вами, щойно перегляне мої нотатки, — збрехала я.

Записавши адресу, я підвелася, щоб провести відвідувача до дверей.

А щойно він пішов, я плюхнулася в крісло біля вогню, яке звільнилося, і мене — що неймовірно — почало трусити, як у лихоманці.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Я тремтіла від страху.

І це через мого брата Шерлока, якого я обожнювала.

Він був і моїм героєм, і моїм запеклим ворогом. Я його мало не боготворила. Та якщо він вистежить мене, я назавжди втрачу свободу.

Та попри все — він був пригнічений через мене?

Годі було заспокоювати себе тим, що я завдала удару лише по його самолюбству.

Але що ж робити? Якщо я дам Шерлоку Голмсу бодай найменший натяк на те, що зі мною все гаразд, він цим скористається, аби мене спіймати.

А ще треба зважати на маму. Скільки часу їй зосталося, аби насолодитися свободою та щастям якнайдалі від обмежень пристойної поведінки та «жіночого місця», доки вона покине цей світ? Хіба тільки чоловікам дозволено мати гідність?

Мій інший брат, Майкрофт, затримався в моїх думках ненадовго — байдуже, чи зазнало удару його самолюбство. Хоч він і був розумний, як і Шерлок, однак іншими рисами вдачі радше нагадував залишки учорашньої вареної картоплі, холодні та бляклі. Він не переймався моєю долею настільки, щоби спробувати мене знайти.

Однак я мушу ще дещо врахувати: чому це Майкрофт завдав собі клопоту розповісти про мене Ватсону?

Що, коли все це брехня? Що, як візит доктора Ватсона був підступом, і Шерлок послав свого друга, щоби шпигувати за мною?

Маячня. Мій брат не міг дізнатися…

Однак звідкись же довідався про те, чого взагалі не мав би знати, — що в мене є гроші. І він, можливо, помітив, що доктор Раґостін зайняв офіс так званої астральної зникологині, яку я, Енола Голмс, допомогла запроторити за ґрати. А раптом Шерлок Голмс запідозрив тут зв’язок?

Навряд чи, вирішила я, затримавшись на цій думці. Якщо Шерлок Голмс і відправив доктора Ватсона шпигувати, то радше з цікавості, щоб визначити, чи здатний зниколог конкурувати з ним як детектив.

У такому разі чи може бути неправдою те, що мій брат страждає?

Хоча я могла заприсягтися, що бачила в очах доктора Ватсона щире занепокоєння.

Та й звідки в біса мені знати, як поводитися з сім’єю? Як на мене, то спіритуалістична левітація є менш незбагненною штукою.

Якби ж то можна було порадитися з мамою! Проте я не бачила її з минулого липня, з того триклятого дня, коли вона несподівано покинула дім. І я справді не знала, де саме вона перебуває. Я тримала зв’язок із нею тільки через сторінки оголошень у «Пел-Мел Газет» (її улюблену газету для рафінованої публіки, проте прогресивнішу за «Таймз»), «Журналі сучасної жінки», «Журналі про особисті права» та кількох інших виданнях за допомогою шифрів і кодів. Приміром, коли в мене було припущення, що матінка кочує з циганами, я розмістила таке оголошення:

Моя Хризантемо: чотирнадцята й п’ята літери думок, четверта літера невинності, дев’ята літера щирої любові, третя й друга літери розлуки. Так? Плющ[5].

Хризантема стала нашим кодовим словом, яке означало «мама», а зміст самого оголошення відсилав до кількох інших квіток із «Таємних значень квітів» — довідника, який подарувала мені матінка. Ці символічні значення були відомі всім, хто обмінювався квітковими вітаннями. Отож у моєму оголошенні — так би мовити, букеті навпаки — думки означали братика-й-сестрицю, невинність — маргаритку, далі були незабудка й чина запашна. Чотирнадцята літера у назві «братик-і-сестриця» — «ц», а п’ята — «и», у маргаритці четверта літера «г» і так далі, щоб утворилося слово «цигани».

За тиждень матінка відповіла схожим квітковим шифром: «Так. Де ти?»

І я так само відповіла: «Лондон».

Ото і все наше листування. Мені дуже хотілося побачити маму, але я вагалася через силу почуттів до неї, до того ж не всі з цих почуттів були приязними.

І не щодо всіх я була певна. Тож вирішила краще відшукати її у слушний для себе час і спосіб.

Однак тепер через сумні новини від Шерлока… мої особисті перестороги не на часі, вирішила я.

Мені хотілося порадитися з матінкою. Я потребувала маминої поради.

Але вийти на неї потрібно якнайобачніше.

Я зачекала з цим до приходу додому — щоб бути подалі від Джодді та інших слуг.

Хоч я могла б мешкати в зручному горішньому приміщенні величного готичного будинку, де розташувався офіс доктора Раґостіна, та з міркувань обережності не стала. Натомість «доктор Раґостін» здавав ті кімнати усілякій богемі (що, до речі, забезпечувало мені стабільний дохід), а сама я знайшла доволі скромну кімнатку в Іст-Енді, де мене навряд чи шукатиме брат — він би й не подумав, що його сестра наважиться завітати в такі нетрі. У старенькому обшарпаному будиночку, затиснутому поміж багатоквартирних домів кольору сажі, я була єдиною квартиранткою. На щастя, власниця житла, мила старенька вдова на ім’я місіс Таппер, була такою глухою, що до неї доводилося кричати в рупор, який вона тримала біля вуха. Тож вдова не могла забагато розпитувати мене. З прислуги щодня приходила тільки одна дівчина, яка виконувала всю хатню роботу і якої я ніколи не бачила. Тобто умови тут із будь-якого погляду були ідеальними для переховування.

Отож я зачекала до вечора, коли у безпеці своєї скромної спальні, вивільнившись нарешті з корсета, збільшувача грудей, зборок, накладних локонів та лицьових вставок Айві Мешл, відпочивала в халаті біля каміна, закинувши ноги на м’який ослінчик — подалі від холодних протягів при підлозі.

Присунувши ближче свічку, я взялася до складання зашифрованого послання для матінки.

ДЕРЕН ЧОТИРИ ІРИС ДВІЧІ ПО ТРИ

ФІАЛКА І ЯБЛУНЕВИЙ ЦВІТ СКІЛЬКИ?

Я вирішила, що це повідомлення має відрізнятися від попередніх і бути складнішим. Як Шерлокові вдалося дізнатися, що в мене є гроші? Це неабияк мене непокоїло. Якщо він знав аж　 стільки, чи означає це, що якимось чином вже розшифрував і зрозумів, кому належить листування між мною і мамою на «шпальтах відчаю» в «Пел-Мел Газет»?

Я взяла написане й розділила його на групи по три літери:

ДЕР ЕНЧ ОТИ РИІ РИС ДВІ ЧІП ОТР ИФІ

АЛК АІЯ БЛУ НЕВ ИЙЦ ВІТ СКІ ЛЬК И?

Задля обачності я не згадала Айві (тобто плюща), але сподівалася, що матінка все одно зрозуміє за квітковим кодом, що це зашифроване оголошення від мене. Ірис означав повідомлення.

А до того ж я щиро сподівалася, що мама зрозуміє, як змінився код цього разу, — особливістю ірису було те, що квітка мала три великі пелюстки вгорі й три внизу, у квіту дерну було чотири пелюстки, а у фіалки та яблуневого цвіту — по п’ять. Я згадала фіалку, бо вона означала вірність, а яблуневий цвіт, тому що, коли я була маленькою, матуся розрізала яблуко навпіл, показувала мені п’ятикутну зірочку всередині нього та пояснювала, як яблуко та його насіння виростає з п’ятипелюсткової квітки.

Розбивши повідомлення на групи літер, я записала його навпаки:

И? ЛЬК СКІ ВІТ ИИЦ НЕВ БЛУ АІЯ АЛК

ИФІ ОТР ЧІП ДВІ РИС РИІ ОТИ ЕНЧ ДЕР

Втупившись у знак питання, я насупилася. Аж надто він полегшує розшифровування. Тож замінила його на те, що мама назвала б «нулем»:

ИХ ЛЬК СКІ ВІТ ИЙЦ НЕВ БЛУ АІЯ АЛК

ИФІ ОТР ЧІП ДВІ РИС РИІ ОТИ ЕНЧ ДЕР

Готово. Я припускала, що матінка легко це розшифрує, адже шифр був схожий на той, яким вона вперше приголомшила мене. Та це був тільки перший крок, щоб навести маму на думку про число п’ять.

Я сподівалася, що після цього вона зрозуміє, що треба взяти алфавіт і поділити його на п’ять частин:

АББГҐД

ЕЄЖЗИІ

ЇЙКЛМН

ОПРСТУ

ФХЦЧШЩЬЮЯ

У кожній частині було по шість літер, окрім останньої, та оскільки Ф, Ц ї Щ досить рідковживані, то ця група літер виявилася дещо більшою.

Відтак я написала справжнє повідомлення мамі: «ЛОНДОНСЬКИЙ МІСТ ПАДАЄ ТЕРМІНОВО ПОТРІБНА РОЗМОВА», — й зашифрувала його так:

Л — у третій групі чи рядку літер, і вона там четверта за порядком: 34. О — у четвертому рядку, перша літера: 41. І так далі.

3441361641364457332532

35264445

4211161122

452143352636411341

4241454326123611

43412435411311

Я зважила, чи не варто записати всі цифри суцільно, щоб мама потім виокремлювала слова, та вирішила цього не робити. Вона матиме вдосталь мороки із самим шифром (третя літера, четвертий рядок чи третій рядок, четверта літера?) і розгадуванням натяку на Лондонський міст, який мав підказати, в чому саме полягала проблема й де я хотіла з нею поговорити.

Тож остаточна версія повідомлення мала такий вигляд:

ИХ ЛЬК СКІ БІТ ИЙЦ НЕБ БЛУ АІЯ АЛК

ИФІ ОТР ЧІП ДВІ РИС РИІ ОТИ ЕНЧ ДЕР

3441361641364457332532 35264445

4211161122 452143352636411341

4241454326123611 43412435411311

Я зробила декілька копій оголошення для різних періодичних видань, тричі перевіривши кожну, відтак загорнула протилежні кути аркушів досередини та скріпила їх воском — звичайним білим свічковим, бо кольорового сургучу в мене не було. Написавши адреси на чистих боках згортків, я відклала їх.

Завтра занесу оголошення на Фліт-стріт. А далі залишатиметься хіба що сидіти й чекати, допоки мама відповість.

Ненавиджу чекати.

У справі дочки сера Юстаса Алістера так само треба зачекати. Я не можу зайнятися цим аж до завтра.

Проте мені потрібно зробити бодай щось, інакше я не засну.

Тож, полишивши своє затишне місце біля каміна, я почала вдягатися. Знову. Та цього разу інакше. Замість дамської спідньої білизни я вдягнула фланелеву піжаму, яка зігрівала мене з голови до п’ят. Потім — старий корсет, який колись став на заваді ударові ножа; шнурувала я його не надто туго — аби тільки не спадав, адже носила його не через марнославство, а для захисту. А ще задля озброєння. Замість сталевої вставки, через яку передня частина корсета колись була негнучкою, як кочерга, я носила в його занадто накрохмаленому полотні, мов у піхвах, тонкий тринадцятисантиметровий кинджал. Цю зброю — двосічну, гостру, мов бритва, — можна було дістати крізь розріз на грудях одежини, в яку я оце щойно вбралася: дуже простої чорної сукні, яку я пошила власноруч, сподіваючись видавати її за чернечий одяг. Я застебнула високий комір, укріплений китовим вусом для захисту від головорізів. Під старі чорні черевики надягла товсті шкарпетки. Насамкінець накинула чорний каптур мантії та вуаль, щоб прикрити голову й обличчя.

Таким було вбрання для мого нічного життя.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Я крадькома вислизнула зі своєї кімнати. Як завжди, місіс Таппер рано пішла до спальні, та навіть якщо глуха старенька й не спала, то аж ніяк не могла почути звідти мої скрадливі кроки. Оскільки я тримала своє чернече вбрання у сховку під ліжком, впевнена, що місіс Таппер навіть не підозрювала, що худорлява сестра милосердя, яка веде нічний спосіб життя, винаймає в неї кімнату разом із юною і милою секретаркою міс Мешл.

Схбдити вниз довелося навпомацки — авжеж, у цей жалюгідний будиночок, майже що халупу, не провели газу. Намацавши в темряві замкову шпарину, я відімкнула вхідні двері власним ключем, вийшла, замкнула їх за собою і хутко пішла геть, щоб зменшити ймовірність того, що якийсь випадковий нічний свідок викриє місце мого проживання.

Рухаючись навмання, іншим шляхом, ніж минулої чи позаминулої ночі, я швидко крокувала у напівмороці вузьких подвір’їв, ледь освітлених вуличними газовими ліхтарями. В Іст-Енді не побачиш ані транспортних ліхтарів чи смолоскипів заможних містян, ані новочасних електричних ламп найбагатших лондонців. Тутешні мляві й полохливі вогники плавали чи, скоріше, тонули в морі рудої сажі. Лондон заклякав від холоду по-особливому, якось задушливо. Його опівнічну холоднечу утворювали вугільна кіптява, сажа з димарів, деревний дим і смердюча вогкість, що тягнулася від Темзи. Людина ніби пливла в тумані, холоднішому за лід, який, однак, ніколи не замерзав, а повсякчас просякав собою одяг і проймав до самісіньких кісток. Такий дошкульний холод проганяв із вулиць усіх, хто мав бодай якийсь прихисток. Навіть на сходах будинків із мебльованими кімнатами можна було натрапити на сплячих бродяг. Злидарі, які цієї ночі не мали кращого палива, палили солому, поцуплену з копиць гною за стайнями, і все одно ризикували не дожити до ранку.

Зваживши, що відійшла від свого житла доволі далеко, я ступила в темний закапелок поміж будинками й засвітила гасовий ліхтар, який взяла з собою. Вже закоцюблі від холоду пальці насилу впорались із сірником.

Хтось міг би поцікавитися, навіщо гарно вихованій юній леді тинятися вулицями за таких обставин. Я і сама достоту не розуміла, що саме спонукало мене до нічного блукання. Можливо, я трохи мономанка, схиблена на потребі вистежувати, ризикувати, шукати, з’ясовувати. Знаходити причини, речі, людей — як-от сьогодні тих, кому потрібна допомога, щоб вижити.

У своєму чернечому вбранні та важкій вовняній накидці, яку носила поверх нього, я зробила чимало глибоких кишень і набгала їх предметами, що могли мені знадобитися: недогарками й сірниками, шилінгами й пенсами, теплими в’язаними шкарпетками, шапками й рукавицями, яблуками, печивом та фляжкою бренді. Через одну руку я перекинула саморобну ковдру, другою — підняла ліхтар.

У чорних, підшитих вовною рукавичках я високо тримала ліхтар, оглядаючи провулки й закапелки та сторожко сприймаючи найдрібніші знаки небезпеки, будь-які звуки запеклої суперечки, лемент чи кроки позаду.

Крім того, я прислухалася, чи ніде ніхто не плаче.

І невдовзі почула.

Ледве чутний придушений плач. Мимовільний, неначе людина припинила боротися й плакала, тільки щоб мати змогу дихати. Йдучи на звук цього ридання, бо мій ліхтар освітлював бруківку під ногами тільки на декілька кроків, а далі все зникало в задимленій імлі, я знайшла стару жінку, яка заклякла під дверима, намагаючись зігрітися під однісінькою шаллю, що вкривала їй тільки голову та плечі.

Коли я наблизилася, вона почула мої кроки й налякано спробувала заглушити плач долонями, але схлипнула знову — голосно й полегшено, бо впізнала мене. Багато таких людей вже мене знали.

— Сестро, — прошепотіла вона, — Сестро Вулиць. — Її щуплява рука непевно простягнулася до мене.

Мовчки, бо черниця ніколи не зронила ані слова, ані звуку, я кинулася до неї, як велика худа чорна курка до курчати, загортаючи її в ковдру, яку принесла. Річ це була непоказна: я шила такі ковдри з клаптів старої тканини, бо будь-яке покривало кращої якості поцупили б у тих, хто його найбільше потребував.

При світлі ліхтаря виявилося, що лице цієї жінки не таке й старе — лише змарніле від злиднів, а її сухорляве тіло виснажене рахітом та голодом. Хтозна, була вона вдовою чи старою дівулею, яку видворили з гуртового житла за несплату восьми пенсів, або ж її витурили з дому проти ночі кулаки п’яного чоловіка? Розуміючи, що ніколи цього не дізнаюсь, я натягнула грубі в’язані шкарпетки на її босі ноги, відтак дістала з однієї з кишень предмет, який, вважаю, сама винайшла: чималеньку бляшанку, туго набиту по вінця жмутками паперу, які я залила парафіном. Запаливши сірника, я кинула його зверху на цю дивну подобу переносного вогнища й поставила бляшанку при дверях, поруч із жінкою. Вогник розгорівся, блимаючи, як величезна свічка, і непогано віддаючи тепло. Вогонь протримається з годину, але цього достатньо, щоб жінка зігрілася.

А ще я сподівалася, що вогонь доволі непомітний, тож не привабить до неї жодних непроханих гостей.

Я дала їй яблуко, трохи печива й шматок м’ясного пирога — з пекарні, а не від вуличних торговців, тож можна сподіватися, що в ньому якісна, безпечна начинка без домішок собачатини чи котятини.

— Щиро дякую, Сестро. — Жінка ніяк не могла вгамувати плач, але зможе, подумала я, коли я піду геть. Швидко й непомітно я передала їй кілька шилінгів — цих грошей достатньо на кількаденне харчування й ночівлю, проте замало, щоб заради них її вбили. Відтак, відійшовши, я відвернулася, сподіваючись на її розуміння того, що більше нічого не зможу для неї зробити.

— Сестро Вулиць, благослови тебе Господь! — гукнула вона навздогін.

Її вдячність змусила мене почуватися жалюгідною шахрайкою, адже таких, як вона, було багато, аж надто багато, і я нізащо б не змогла знайти їх усіх.

Стрімко крокуючи вулицею, я вся тремтіла від холоду. І від страху. Я прислухалася.

До моїх вух долинали п’яні співи й вигуки із сусідньої вулиці. Будинки розпусти досі відчинені? Цікаво, хто це дозволив. Звісно, що влада…

Втративши пильність, я запізно збагнула, що позаду хтось є.

Якийсь ледь чутний звук, може, човгання шкіряного взуття по замерзлій багнюці та шурхіт гравію, може, присвист зловісного подиху — та щойно я розтулила рота у здивованому зойку, тільки-но сіпнулася, щоб озирнутися, щось обхопило мою шию.

Щось невидиме позаду мене.

Страшенно сильне.

Стискаючи та душачи.

Нелюдська хватка. Якась… якась лиховісна згуба — тісна, змієподібна, що затягувалася зашморгом і врізалася в моє горло… Я не могла не те що думати, ба навіть дотягнутися до кинджала. Спромоглася лише впустити ліхтар, здійнявши руки вгору, щоб учепитися в це… це невідь-що, яке катувало мою шию, але вже відчувала, що мені бракує повітря, тіло сіпається в муках, рот розтуляється в безгучному крику, а очі застилає пітьма. І я зрозуміла, що зараз помру.

Напевно, перше, що я побачила, — це світло в темряві, але непривітне: помаранчеве, миготливе, диявольське. Розкліпуючись і виринаючи з мороку, я відчула під собою холодну землю вулиці й побачила, що лежу майже у вогні. Калюжа гасу, який витік із мого розбитого ліхтаря, весело палахкотіла. У радісних відблисках вогню на мене витріщалося троє чи четверо чоловіків — цей спогад був дуже розмитий. Через ніч, імлу, розгубленість, біль, вуаль. Розмитий, як і їхні п’яні голоси.

— Вона мертва?

— Шо ж за нехрист хтів би задушити Сестру?

— Мож, хтось із тих приблуд-безбожників.

— Хтось його бачив?

— Вона дихає?

Схилившись наді мною, один із них підняв мою вуаль.

Гадаю, на мить він побачив моє обличчя, перш ніж я відкинула його руки. Перш ніж потрясіння від цього нахабства допомогло мені оговтатися від… зомління? Та ні, навряд чи можна сказати, що я зомліла, принаймні не в тому сенсі, як витончені леді. Адже, якщо людину душать до півсмерті, їй, звісно, не можна закидати, що вона зомліла.

Хай там як, отямилася я не одразу й перші хвилини пам’ятаю погано. Здається, я різко відштовхнула чоловіка, який піднімав мою вуаль, рвучко смикнула її назад на лице, відкочуючись від вогню, і, похитуючись, звелася на ноги.

— Егей, місіс, шо за поспіх?

— Помалу, старенька.

— Гляди, Сестро, не впади.

І до мене простягнулися руки. Та я відмовилася від їхньої допомоги, адже вони були такі п’янезні, що мало від вітру не валилися, тимчасом як мене лишень трішки хитало, — і втекла.

Якщо мовити по-військовому, відступила я дезорганізовано. Навіть не діставши зброї. Сухо схлипуючи з переляку. Правду кажучи, навіть не знаю, як і допленталася до свого помешкання. Та зрештою якось потрапила до своєї кімнати, де тремтливими руками засвітила всі гасові лампи, всі свічки й розворушила вогнище в каміні, неощадливо підкидаючи дров і вугілля, доки в ніч не шугнуло світло й тепло.

Я впала в крісло й сиділа, намагаючись відсапатися, бо від кожного подиху жахливо боліло горло. Прикривши рота рукою, я ковтала знову й знову, силкуючись проковтнути не лише свій біль, а й приниження.

Хоч палахкотів вогонь, я досі мерзла, і не тільки від нічного холоду — у мене захолола кров у жилах. Треба було лягти в ліжко. Я насилу підвелася й почала розстібати високий комір…

Тремтливими пальцями я намацала щось навколо шиї.

Щось стороннє, довге й гладеньке, гнучке, неначе змія. Попри біль у горлі, я скрикнула, хапаючи й віддираючи цю річ, смикнула її з себе й пожбурила на підлогу.

Вона лежала на килимку перед каміном.

Гарота[6].

Я чула, що їх роблять із дроту, проте ця була з якоїсь гладенької білої мотузки, прив’язаної до дерев’яної палиці.

У вузлі я побачила жмут коричневого волосся — власного, вирваного з моєї голови тоді, коли душій дедалі міцніше затягував цей пристрій на моїй шиї.

Похитуючись, я на мить заплющила очі й усвідомила, що тільки високий комір, укріплений китовим вусом, зберіг мені життя. Лондонські констеблі носили мундири з високими комірцями з тієї ж причини. Жахливо і неймовірно, що такий нехитрий пристрій наганяє жаху на цілу столицю, навіть на поліцію.

Страшно й ганебно також усвідомлювати, що мене врятували аж ніяк не власні сміливість чи кмітливість. Забувши про свою зброю, наче розтелепа, я брикалася й дряпалася, як будь-яка інша жінка — жертва нападу. Комір коміром, але я могла б бути мертвою, якби не нагодилися ті п’янички. Так, вирішила я, певно, це вони сполохали душія. Бо чому ж інакше він покинув би цей виготовлений із любов’ю пристрій на моїй шиї?

Трусячись, як у лихоманці, я змусила себе знову розплющити очі й оглянути цю мерзенну річ.

А й справді, зроблена з любов’ю. Палиця з малаккської деревини, певно, взята із джентльменської тростини. Неочікуване знаряддя як на вуличного головоріза. А мотузка…

Та це ж шнурівка.

Шнурівка з дамського корсета.

Раптом я відчула кволість і водночас спалах люті. Схопивши цю підлу, зухвалу річ, я пожбурила її у вогонь.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Два дні я вилежувалася в ліжку, знаками повідомивши місіс Таппер, оскільки ледве могла говорити, що в мене болить горло — досить звичайна як на цю пору року недуга. Впевнена, старенька прийняла це за чисту монету. Збористий комір-стійка прикривав синці на моїй шиї.

Однак він не міг угамувати мої збурені й зранені почуття. Звикла до фізичного болю, адже дитиною я досить часто падала то з велосипеда, то з коня, то з дерев, я, виявляється, не була готова до того, що інша людська істота може завдати мені страждань у такий нахабний спосіб. їсти супи й желе, які пропонувала мені місіс Таппер, заважав не тільки біль у горлі. Лихий намір скоєного змусив мене захворіти.

Лихий і ганебний намір… ні, це було значно гірше за ганьбу. Якесь… якесь зло, ймення якому я поки що не знаходила.

І стосувалося воно корсетної шнурівки.

Який чоловік нападає на жінку зі зброєю, виготовленою з тростини — по суті палиці, якою лупцюють школярів, і корсета? Інтимного жіночого предмета одягу, яким затягувалися жінки вищого світу, щоби втиснутися у свої безглузді сукні, який робив їх декораціями суспільства, схильними до нападів непритомності, доводив до внутрішніх ушкоджень і навіть смерті? По правді, саме заради того, аби уникнути тугого шнурування, я й утекла від братів Майкрофта й Шерлока. Накивала п’ятами, щоб у жодному так званому пансіоні мене не шмагали й не намагалися розітнути навпіл у талії, а тепер хтось накинув цю… цю річ… мені на шию?

Навіщо? Аби щось у мене вкрасти?

Чому ж із такою химерною зброєю?

Чи справді це був чоловік або ж якась божевільна жінка?

На ці питання мені бракувало відповідей.

На третій день я змогла трохи говорити й повернулася до офісу доктора Раґостіна, де затишно вмостилася — принаймні фізично, якщо вже не подумки, й перечитала стос газет, що накопичився за моєї відсутності.

Я знайшла на шпальтах своє повідомлення мамі, бо надіслала копії на Фліт-стріт поштою, але не побачила жодного послання від матінки.

Звісно, очікувати на відповідь ще занадто рано. Однак я не могла її не шукати. Мені хотілося…

Ні, так не годиться. По-дитячому жаліти себе й хотіти до матусі. Що б мені сказала матір, якби була тут? Своє абсолютно передбачуване: «Ти сама чудово впораєшся з усіма негараздами, Еноло!»

Фразу, яку я завжди сприймала радше як комплімент.

Але саме цього дня, разом із болем у горлі, що посилився через опухлість, я раптом із гіркотою усвідомила, що прагну… прагну чогось. Або когось…

Я не хотіла більше бути самотньою.

Енола, самотня, й жодної душі поряд.

Без людини, якій можна було б довіритися.

Яка могла б підтримати.

Проте я дуже добре розуміла, що бодай якісь дружні стосунки наразі не для мене, принаймні впродовж наступних семи років — адже до мого повноліття будь-хто знайомий зі мною може загрожувати мені викриттям. Джодді небезпечний, якщо забагато знатиме. Як і місіс Таппер. Продавці й пекарі, які доставляли мені їжу для жебраків, прачка, що прала мій дивний набір білизни, зброяр, який зробив мені кинджали, — усі були ризиком. Я думала, чи не взяти собі домашню тварину, але навіть пес міг би згубити мене, невчасно впізнавши. Якби старий Реджинальд, коллі з Ферндела, раптом опинився в Лондоні й зустрів мене, то наскочив би на мене із захопливим собачим скавчанням, хоч як би я не була замаскована. І коли б із ним був Лейн, дворецький, і місіс Лейн, якби вони мене знайшли, то старенька розплакалася б від щастя, адже була мені як мати, навіть більше, ніж…

Стоп. Еноло Голмс, негайно припини розпускати рюмси.

Потрібно підвестися, порухатися, щось зробити.

Гаразд. Наразі я нічого не можу вдіяти ні щодо мами, ні щодо страждань Шерлока, аж доки не отримаю від неї звістку. І — хоча я палко прагну справедливості, ба більше, помсти! — поки що не можу нічого вдіяти у справі невідомого нападника-душія, винуватця моїх страждань.

Однак дещо я, безперечно, могла: діяти за життєвим покликанням, бути зникологинею. Могла щось зробити для зниклої дочки сера Юстаса Алістера. Адже пообіцяла собі, що «доктор Раґостін» розшукає її — це ж «його» перша справа.

Тож треба з’ясувати всі обставини справи.

Трохи поміркувавши, я підвелася й подалася різними коридорчиками на кухню, де застала кухарку й економку за вранішнім чаюванням. Коли я з’явилася у дверях, обидві сполошилися й насторожилися, адже зазвичай я просто дзвонила, коли чогось потребувала, — в чому ж річ?

— Місіс Бейлі, — прохрипіла я до кухарки, — я нездужаю. Жахливо болить горло. Чи не могли б ви…

— Звісно! — полегшено вигукнула місіс Бейлі, відповідаючи на моє прохання, перш ніж я встигла його вимовити. Адже недуга пояснювала мій прихід на кухню, яка завдяки каміну, плиті й водонагрівачу була найтеплішим місцем у будинку. — Чаю? — І вона підскочила, щоб поставити чайника.

— Те що треба. Щиро дякую.

— Сідайте, міс Мешл, — запросила інша, місіс Фітцсіммонс, економка, пропонуючи мені найближчий до вогнища стілець.

Я попивала чай, сидячи разом із ними за столом. Після моїх коротких відповідей на запитання про здоров’я, жінки продовжили свою розмову. Місіс Бейлі минулого вечора побувала в м’юзик-голі на виступі месмериста, або ж гіпнотизера, «такого огрядного темнолицього француза з кущуватими бровами й вовчим поглядом». Асистувала йому «дівиця в такому обтислому французькому халатику», яка лежала на медичній кушетці й за його велінням пасла очима блискучий предмет — у цьому разі свічку, а він змахнув руками над її лицем, немовби збризкуючи її своїм «життєвим елементом», а відтак зробив традиційні магнетичні рухи над усім її тілом.

— Його руки були непристойно близько до неї, проте її тіла не торкалися. Вона лежала з розплющеними очима, неначе труп. Він наказав їй з’їсти мило, і вона його схрумала, як ту іриску. Він сказав, що вона поні, і вона заіржала. Він сказав, що вона міст, підняв її та поклав на два стільці, і вона лежала між ними непорушно, немов камінь. Він вистрілив із пістолета біля її вуха…

Сидячи та слухаючи, я насилу приховувала роздратування, бо все це, звісно, було шахрайством і безглуздям. Уже кілька років як месмеризм спростовано разом із «гальванізацією» мерців для повернення їм подоби життя, обертанням столів надприродною силою, письмом духів на грифельних дощечках та іншими нісенітницями, які видають за науку та прогрес.

— …і запросив нас вийти на сцену, аби перевірити її транс. Один джентльмен її вщипнув, його жінка піднесла їй під ніс нюхальну сіль, ну а я штрикнула капелюшною шпилькою, а вона навіть не здригнулася. Коли ми закінчили, месмерист зробив іще кілька цих своїх магнетичних рухів руками — а вона як підскочить, така усміхнена, і вони обоє вклоняються, і ми щодуху плещемо в долоні. Після того виступав френолог[7]…

О ні! Ще більше псевдонаукової тліні з минулого.

Я перебила їх запитанням:

— А правда, що королева якось поголила голову для френологічних вимірювань?

Їм було важко в це повірити (та й не дивно, адже я щойно це вигадала, напевно породивши нову плітку), але ж усе можливо: леді така-то й леді така-то влаштували спіритуалістичні сеанси, герцог такий-то ходив уві сні, кілька юних вельможних лордів експериментували з «веселим газом» тощо. Мені блискуче вдалося повернути розмову на дивовижні слабкості вищих класів, про що ці дві жіночки, як і більшість домашньої прислуги, знали все. Скандал можна було зам’яти в газетах, та жодна подія в будь-якому лондонському домі не залишиться таємницею, доки є слуги, які шепочуться з іншими покоївками та лакеями. Отримавши другу чашку чаю, я чекала слушної нагоди. І вона трапилася, щойно згадали одного з перів.

Кашлянувши задля привернення уваги та співчуття, я запитала:

— А він часом не знайомий із сером Юстасом Алістером?

— Він? Та де там! — заявила місіс Фітцсіммонс.

— Сер Юстас лише баронет, хіба ж ви не знаєте? — сказала кухарка.

— До того ж зі знищеною репутацією, — змовницьки докинула економка стишеним голосом.

їм на втіху я удала, що збентежена й зацікавлена.

— Через його дочку, леді Сесілію! Ганебна історія.

— Який жах для її батьків! — вигукнула кухарка. — Подейкують, леді Алістер просто-таки приголомшена горем.

Економка розповіла, кухарка докинула слівце, і за кілька наступних хвилин ця історія прибрала певної форми, принаймні для мене, неначе споруда, що визирнула з туману.

Вельможна леді Сесілія Алістер, найстарша дочка сера Юстаса, лише шістнадцятирічна й ще не представлена при дворі, зникла минулого тижня у вівторок, коли зранку виявили драбину під вікном її спальні. На розпитування представників поліції подруги леді Сесілії зізналися, що минулого літа до неї підійшов у їхній присутності («і як оце зараз тиняються без супроводу, а дівчата ото їздять верхи та на велісапедах, ходять по крамницях самісінькі, куди ж котиться цей світ?») якийсь молодий «панок», інакше кажучи, чоловік франтуватої зовнішності, але сумнівного походження. Під час подальшого розслідування й обшуку письмового столу леді Сесілії виявлено, що вона листувалася з молодим чоловіком — без належного знайомства чи повідомлення про це її батьків. Поліції, якій було відоме тільки ім’я, знадобилося чотири дні, аби знайти цього зухвальця. Ним виявився усього-на-всього син крамаря без належного розуміння свого місця у світі та, мабуть, із амбіціями, що сягали за межі його суспільного стану. Та, звісно, вже було занадто пізно («жахливо, якщо вона за нього вийшла, а ще гірше, якщо ні»). Проте, як виявилося, її в нього не знайшли. Молодик рішуче наполягав на своїй непричетності. («Бреше, й до ворожки не ходи! Усі чоловіки хочуть лиш одного».) Відтоді за ним і кожним його кроком стежать, проте досі не виявили жодного сліду леді Сесілії.

— Долити чаю, міс Мешл?

Я усміхнулась і похитала головою.

— Ні, місіс Бейлі, дуже дякую. Думаю… Власне, я вже мушу братися до справ.

Повернувшись у передню частину будівлі, я перейшла зі свого кабінету в кабінет доктора Раґостіна, давши Джодді вказівку в жодному разі не турбувати мене. Я частенько навідувалася в кабінет доктора Раґостіна протягом дня, щоб подрімати після своїх нічних вилазок у подобі черниці. Судячи з нахабної посмішки Джодді, яку я навмисне не зауважила, він подумав, що я збираюся провести кілька годин, загорнувшись в афганські покривала на зручній, обшитій ситцем канапці доктора Раґостіна.

А я і хотіла, щоб саме так вважали він та решта слуг.

Крім уже згаданої канапки перед каміном, у святая святих доктора Раґостіна були ще величезний письмовий стіл, який я придбала для цього вигаданого персонажа, м’які шкіряні крісла для його відвідувачів і розкішний турецький килим, на якому стояли ці меблі. Між вікнами з важкими портьєрами стояла одна висока книжкова шафа, а решта шаф — всуціль попід трьома іншими стінами, хоча їх, звісно, ще розділяли газові світильники над довгими дзеркалами, в яких відбивалося світло. Стільки книжкових шаф залишилося тут від попередньої орендарки, так званої астральної зникологині. Ця кімната слугувала для її спіритичних сеансів.

Замкнувши двері зсередини, я запнула для приватності вікна щільними портьєрами, підкрутила в люстрі газовий ріжок, щоб освітлити напівтемряву, і підійшла до першої шафи при внутрішній стіні. Там сягнула рукою за товстий том Поупових есеїв[8], безгучно відкрила засув, а відтак потягнула на себе ліву стінку шафи. Із мізерним зусиллям та абсолютно безшумно, бо петлі були ідеально припасовані й щедро змащені, ціла шафа прочинилася навстіж, як двері, а за нею з’явилася невеличка кімнатка.

Саме тут напевно ховалися спільники медіума.

Я ж використовувала це приміщення завбільшки з комірчину, щоб ховати дещо інше.

Саме це мені зараз і знадобилося. Я не могла потрапити на прийом у домі баронета під виглядом Айві Мешл. Треба здійснити перетворення.

Я запалила свічку. Тремтячи від холоду, адже в цій кімнатці не було каміна, я скинула дешеву поплінову сукню з оборками й цибулястою брошкою, яку завжди носила Айві Мешл, — і не просто так. Прикріплена до руків’я мого кинджала, ця брошка мала вигляд прикраси, пристебнутої на грудях сукні, та насправді дозволяла зброї злегка виступати поміж ґудзиками. Узявшись за брошку, я одним широким рухом дістала й відклала кинджал, замилувавшись на мить його блискучим тонким і гострим лезом.

Далі я зняла накладні локони Айві Мешл, сережки й інші оздоби, залишившись у самій спідній білизні, найголовнішим предметом якої за іронією долі був корсет.

Так, попри мою думку про корсети, я носила його завжди — але як дружнього охоронця, ніколи не затягнутого настільки, щоб стати моїм мучителем. Мене корсет не сковував, а звільняв — тим, що надавав захист, маскування й доступ до запасів. Корсет не лише прикривав кинджал, а й тримав збільшувач грудей (де я ховала чимало корисних предметів, включно зі скромним статком у білетах Банку Англії), за допомогою якого та ще стегнових накладок я створювала фігуру, цілком відмінну від щуплявих форм Еноли Голмс.

Тож, знявши все, окрім підкладок, захисту й нижніх спідниць, я нахилилася над мискою й, скривившись, змила рум’яна — вода, що стояла в комірчині, була ледве не крижаною, і тоді поглянула на себе в дзеркало. Звідти на мене дивилося моє довгасте й тьмяне, землистого кольору обличчя, обрамлене моїм власним довгим коричнюватим волоссям.

Волосся — це проблема. Адже щоб видавати себе за дорослу жінку, треба зачесати його догори. Дівчата носили короткі сукні й довге волосся, але жінки мусили вбиратися в довгі сукні та вкладати волосся у високу зачіску. Бачте, майже кожен сантиметр тіла шляхетної жінки має бути прикритий, однак її вуха, схоже, завжди оголені.

А сьогодні мені треба видати себе за шляхетну жінку. Однак такі леді зазвичай мали служниць, які вкладали їм волосся, а в мене прислуги не було.

Не обтяжуватиму читача всіма подробицями цього двобою. Скажу лише, що приблизно за годину з-за книжкової шафи вийшла шляхетна жінка з підібраним догори волоссям, яке, однак, здебільшого приховував солідний капелюх. На мені була сіра денна сукня, пошита на замовлення з найтоншої вовни, хоча й стриманого, майже позбавленого смаку фасону. І так, із брошкою посередині грудей — цього разу елегантною овальною, з перламутру. Адже в мене був не один кинджал.

Перш ніж закрити й приховати свою «гардеробну», я накинула гарненьку хутряну мантію з вишуканою муфточкою їй у тон. Відтак, підійшовши до іншої книжкової шафи — тієї, що стояла коло зовнішньої стіни, я сягнула рукою за інший фоліант («Поступ Паломника»[9]), потягнула ще один прихований засув і вислизнула з офісу доктора Раґостіна крізь потайні двері.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Моя майстерна попередниця вдало розташувала цей вихід. Я вигулькнула за вічнозеленими кущами, що росли у вузькому проході поміж будинками. Звідти я перейшла на вулицю, задоволена, що ніхто й не уздрів би, як я вийшла. Навіть ота всевидюща місіс Фітцсіммонс, яка, ймовірно, разом із місіс Бейлі провела словесний розтин моєї особи, щойно я зникла за дверима: «Сердешна, тільки й багатства, що ніс і підборіддя, — жінкам воно видніше. Якщо з нею хтось коли й одружиться, то виявить, що його жорстоко надурили».

Наморочившись зі своїм жалюгідним волоссям кольору болотної твані, безживним, як тамтешня запріла рослинність, я мала кепський настрій. Благополучно сівши в чотириколісний кеб, я дістала з кишені папір, олівець і швидко накидала дещо грубий ескіз місіс Фітцсіммонс і місіс Бейлі. У своїх старомодних білих накрохмалених чіпцях, пліткуючи, вони схилилися одна до одної: з мішками під змовницькими очима, щось бубонять безгубими ротами — достоту пара черепах.

Випустивши роздратування, я вже спокійніше зробила начерк юної леді в хутряній мантії з муфтою та в крисатому оксамитовому капелюсі, оздобленому норцевим пір’ям. Вона короткозоро мружилася з-під елегантного головного убору, адже жодна леді, хоч як би не підводив її зір, не носитиме окулярів. Настільки добре вихована, що мала майже безпорадний вигляд, вона йшла з похиленою головою та опущеними плечима — дуже скромна, попри чудовий одяг.

Сором’язлива юна дружина доктора Раґостіна, місіс Раґостін.

Цим малюнком я собі нагадала, ким сьогодні була.

Коли мене опановував потяг до малювання, за бажання я могла зобразити Айві Мешл, маму, Шерлока або Майкрофта чи будь-кого з людей, яких знаю, окрім Еноли Голмс. Справжню себе на папері мені відтворити якось не вдавалося. Дивно.

Кеб привіз мене на респектабельну вулицю. Коли він зупинився, я квапливо запхала аркуші глибоко в кишеню: Шерлок двічі бачив мої малюнки, тож треба пильнувати, щоб ніде їх не залишити й цим не видати себе. Я завжди спалювала ескізи, коли поверталася додому.

Вийшовши на розі та ховаючи руки в шовкових рукавичках у муфту, я зачекала, поки кеб від’їде. Розумієте, хоч турнюри носили вже тільки знатні вдови — дякувати Богові, ця громіздка незграбність виходила з моди, — усе-таки за шляхетною жінкою мав тягнутися шлейф. Край моєї довгої мантії та поділ ще довшої спідниці волочилися позаду замерзлою бруківкою, вказуючи на соціальний статус особи, що зазвичай їздила в екіпажах. Тож я постояла на місці, доки кеб не від’їхав. Авжеж, доктор Раґостін направду мав би тримати власний легкий екіпаж і двійко коней, але кошти, якими щедро забезпечила мене матінка, не були нескінченними.

На щастя, мені зрідка доводилося бути місіс Раґостін.

Навіть на превелике щастя, адже для цієї ролі я не змінювала свого обличчя. Це Айві Мешл могла ховатися за рум’янами, світлими накладними пасмами волосся й дешевими дрібничками, та аж ніяк не леді.

Поки я стояла на розі, двоє джентльменів у циліндрах пройшли повз, скинувши мене несхвальними поглядами. «Моя дружина сидить удома, де їй і місце, і не справляє таких походеньок», — пробурчав один із них до супутника. «Ця юна леді накличе лиха на свою голову, блукаючи самотою, — погодився інший, — і сама ж буде в цьому винна». Я проігнорувала їх і спробувала не дати їхнім коментарям затьмарити день, який і так уже був доволі похмурим. Хоча годинник щойно вибив першу пополудні, ліхтарник уже видрався на свою драбину — з лондонським небом, непроглядним від диму, туману й сажі, зараз міг би бути й вечір. Скрізь над міськими дахами, мов чорні свічки, стриміли димарі, вивергаючи кіптяву. Робітники й прибиральниці проходили повз мене кашляючи; сьогодні напевно хтось помре від катару.

До мене підійшла маленька дівчинка в лахмітті та з мітлою. На мій кивок дитина кинулася підмітати для мене перехід, прибираючи з мого шляху суміш сажі, дорожнього пилу, каміння, грязюки й кінських кізяків, якими завжди вкриті вулиці.

Перейшовши за дівчинкою на інший бік вулиці, я щедро їй віддячила — цілим пенні, а не фартингом[10], і хоч-не-хоч уже самостійно «підмітаючи» тротуар своїм шлейфом, рушила до місця призначення — особняка сера Юстаса Алістера.

На масивних дверях я побачила велике латунне дверне кільце у формі лев’ячої голови. Пам’ятаючи, що постукати треба боязко, як і личить місіс Раґостін, я скористалася кільцем.

Двері миттєво відчинила покоївка, сяючи в пообідньому чорному вбранні, за якою стояв не менш ошатний дворецький.

— Її світлість не приймають відвідувачів, — сказав мені дворецький холодним, мов зимовий день, тоном.

— Її світлість погано почувається? Може, ви передасте цю візитівку та мої співчуття, — промовила я голосом перебільшено чемної мишки.

Він набурмосено підсунув срібну тацю, на яку я поклала візитівку доктора Леслі Т. Раґостіна, зниколога, на якій дописала «місіс».

— Я відіслала екіпаж, — пробурмотіла я. — Обачність не завадить. — Це щоб пояснити відсутність лакея чи супроводу інших слуг. Заходячи всередину, адже вони навряд чи могли залишити таку гарно вбрану леді на морозі за порогом, я додала: — Лише зігріюся біля вогню.

Покоївка люб’язно взяла в мене мантію й муфту, але не капелюха. Коли вже капелюх і волосся леді припасовані, то вони залишаються недоторканними. У капелюсі й рукавичках у приміщенні я не могла мати більш абсурдно-знатного вигляду.

Та все-таки, затримавшись у досить величній вітальні, я й гадки не мала, чи леді Теодора зволить мене бачити (дружину баронета звали Теодора, про що я дізналася, коли шукала Алістера, сера Юстаса, баронета в бойлівському довіднику[11] д-ра Раґостіна, щоб знайти його адресу). Можливо, леді вбачить у моєму несподіваному візиті соломинку, за яку варто вхопитися. З іншого боку, залежно від того, чи переважить гордість її зневіру, вона може розцінити таку мою самовпевненість як останню краплю.

Намагаючись уявити діалог, який відбувався нагорі, я могла лише сподіватися, що леді зрозуміла, що означає зниколог, і що на дворецького мої манери та вбрання справили достатнє враження.

— Кхе-кхе. — Дворецький знову з’явився на порозі вітальні й зі своїм звичним несхвальним виразом обличчя мовив: — Леді Теодора не одягнена для прийому в ранковій вітальні, але вона цікавиться, чи не маєте ви бажання зайти на кілька хвилин до неї в будуар.

Отакої! Як я й сподівалася. Хоча тепер треба діяти якомога делікатніше.

Піднімаючись сходами за дворецьким, я почула дитячі голоси, що долинали з дитячої кімнати нагорі, де нянька чи, можливо, гувернантка намагалася втихомирити дітей Алістерів. У вельможної леді Сесілії, згідно з довідником Бойла, було не менше семи братів і сестер.

В такому разі дивовижно, наскільки юною на вигляд виявилася леді Теодора. Хіба що такою її зробили горе та ще пречудова мереживна домашня сукня. Нещодавнє модне захоплення, підігріте картинами Кейт Ґріневей, домашні — «чайні» — сукні дозволяли не вдягати корсет для прийому відвідувачів (лише жінок!) у своїх покоях. У зручному, дуже гарному вбранні з високою талією леді Теодора мала чарівний, майже дитячий вигляд, а я в такому напевно скидалася б на чорногуза.

Вона не одразу обернулася до мене, коли я зайшла у двері. Поки навколо пурхали покоївки, пораючись коло її довгих золотаво-каштанових кучерів, вона сиділа на елегантному стільчику обличчям до туалетного столика, припудрюючи собі заплакане лице, тож я спершу побачила її у дзеркалі.

Ми зустрілися поглядами, так би мовити, в задзеркаллі.

Пам’ятаючи про скромність, я швидко відвела погляд.

Переконана, вона добре мене роздивилася, поки я стояла, витріщаючись то вгору, то по боках, немов туристка в європейському соборі. Узагалі ж її кімната була трохи схожа на мамину вдома: світла, простора, з японськими ширмами й меблями у вишуканому східному стилі. Не така вже й пишна. Але ж мені треба вдавати святобливе захоплення. «Полохлива, — нагадала я собі подумки. — Юною вийшла заміж, наївна та надзвичайно проста. І мухи не скривдить».

— Досить, — обернувшись, леді Теодора вивільнилася із серпанкової накидки для розчісування й жестами спровадила слуг. — Місіс Раґостін, сідайте, будь ласка.

Я примостилася на краєчку канапи.

— Перепрошую, що я… е-е… прибула як непрохана гостя… е-е-е… належно не відрекомендувавшись вам, леді Алістер, та ще й у такий складний… — удаючи зніяковіння, я не добурмотіла фразу, давши їй згаснути. Адже мені, сторонній людині, не мало бути відомо, що для неї це складний час. Хоча вона чудово знала, що мені це відомо — чого ж іще мені тут бути?

Вона мене виручила.

— Місіс Раґостін, вас прислав ваш чоловік?

Я звела очі на гарненьке — ні, на прекрасне лице леді Теодори: це була дуже красива жінка. Вона мала дещо кутасту щелепу й повнуваті вуста, але яскраві очі й надзвичайно інтелігентний і чутливий вираз обличчя. Це світська леді, яка зазвичай не буває настільки прямою, подумалося мені. Вона радше з тих, хто до кінця грає у світське лицедійство, обмежуючись натяками, знаками, кокетливою стриманістю. Лише відчай міг довести її до такої відвертості.

— Гм, так, — пробелькотіла я. — Доктор Раґостін вважає, що з його боку було б нетактовно, якби… якби він наважився прийти особисто, розумієте…

Ще одне затинання та пауза, що дали їй вибір — заговорити чи ні про те, що знав увесь світ, хоча й не мав би знати.

Леді Теодора на одну-єдину мить застигла, перш ніж кивнула. Я часто помічала, що горді й красиві жінки часто зближуються з простими, тихими й скромними.

— Так, — стиха сказала вона, — у моєї дочки, леді Сесілії… тобто… я, точніше ми, її батьки, не знаємо, де вона. Чи правильно я розумію, що ваш чоловік знаходить зниклих людей?

— Саме так.

— Він пропонує свої послуги?

— Якщо бажаєте. Але не очікує винагороди, міледі.

— Он як. — Вона не повірила: мабуть, думала, що доктор Раґостін був радше пристосуванцем і шахраєм, та водночас… вона це сказала. — Я у відчаї, місіс Раґостін, — дивлячись мені в обличчя, леді Теодора силкувалася говорити зважено, але я бачила, що вона тремтить. — Про доньку не було жодної звістки — жодної! — вже тиждень, і зусилля поліції, схоже, геть безплідні. Ваш чоловік, безперечно, не погіршить ситуації. Я, звісно, роблю дурницю, бо мені наказано нікого самостійно не залучати у справу, але мене навряд чи можна в чомусь звинуватити, якщо ви вже самі прийшли до мене. Чомусь мені здається, що вас сюди послало Боже провидіння, хоч і з корисливими намірами — не вашими особисто, я маю на увазі вашого чоловіка — тільки не ображайтеся.

— Аж ніяк, запевняю вас, леді Теодоро. — Я спрямувала на неї сором’язливий, вибачливий　 погляд. — Абсурдно, що саме я тут, але чоловіки завжди чинять по-своєму.

Більш співзвучну струну в ній годі було й зачепити.

— Ох, місіс Раґостін! — Вона навіть нахилилася та стиснула мої руки в рукавичках. — Свята правда! Вони всім заправляють, але як же помиляютьсяї У глибині душі я знаю, що моя Сесілія не робила… не вчинила б того, про що вони кажуть. І те, що вони її не знайшли, лише свідчить про те, що я маю рацію. Однак вони затято вірять… Як жахливо. Навіть мій чоловік…

Я кивнула, міркуючи, як скерувати розмову в потрібному напрямку, щоб вона, як я сподівалася, цього не помітила.

— Ваш чоловік набагато старший за вас, леді Теодоро?

— Лише на кілька років. А що… доктор Раґостін старшого віку?

— Так. Я його третя дружина. Власне, я не набагато старша, ніж…

Вона договорила за мене. Точніше, прошепотіла:

— Ніж моя донька, леді Сесілія.

— Це дійсно так. Тож я подумала…

— Справді? — І ось ми вже спільниці у змові. Вона підсунулася так близько до мене, не відпускаючи моїх рук, що наші коліна майже торкаються.

— Мені здається, що я, як майже ровесниця леді Сесілії, могла б помітити щось, чого не зауважили детективи поліції…

— О, якби ж то, місіс Раґостін! Як же я прагну щось вдіяти… але що? І як?

Я ледве не кинула грати свою роль, але вчасно спохопилася й завагалась, закусивши губу, а тоді мовила:

— Ну… треба з чогось починати. Якщо це можливо, леді Теодоро, чи могла б я оглянути покої леді Сесілії?

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Спершу ми, звісно, почаювали, відтак, закріпивши дружбу й спільництво заспокійливим гарячим напоем і мармеладними тартами, леді Теодора покликала особисту покоївку леді Сесілії, яка провела мене до покоїв вельможної пані.

Для дворянства було звичайною річчю мати ліжко в кімнаті з гардеробом, а перед нею — ще одну кімнату, куди заходили друзі й прислуга. Я проминула її, щоб зазирнути в спальню леді Сесілії, і кімната з першого погляду видалася мені надзвичайно милою, з різьбленим вишукано пофарбованим ліжком із вигнутими узголів’ям та приніжжям, що, як на мене, більше пасувало дівчинці, аніж юній леді. Може, її матінка хотіла, щоб вона залишалася дитиною? У кутку стояв типовий ляльковий будиночок, призначений заохочувати відданість сімейним цінностям, але схоже, що леді Сесілія полюбляла таке не більше за мене. Її коштовні порцелянові ляльки стояли покинуті на поличках, припорошені пилом навіть всередині своїх скляних ковпаків.

Так само, подумала я, кинувши погляд на однакові скляні ковпаки на каміні, не шанувала вона й шляхетного мистецтва ліплення троянд із кольорового воску.

— Леді Сесілія виготовила їх сама? — спитала я покоївку для певності.

— Так, мем. Моя юна леді була — ой, є — майстерною рукодільницею.

Воскові квіти радше скидалися на безформні кавалки.

На стіні висіли невеличкі пастельні малюнки в рамках: бабуся, що плете біля каміна, сільська дівчина з кошиком яєць, рожевощока дитина з цуценям на руках і таке інше.

— Це намалювала леді Сесілія?

— Так, мем. Леді Сесілія — справжня художниця.

Із цим можна й посперечатися, подумала я, хоча й кивнула. Пастелі, як і воскові квіти, здавалися барвистими, але якимись невпевненими, з дуже розмитими лініями й фігурами.

— Леді Сесілія також брала уроки співу й балету. І в усьому мала успіхи.

Інакше кажучи, готова до шлюбного ринку — саме такою й мене хотіли зробити мої брати: прикрасою аристократичних салонів, яка вміє співати, танцювати, цитувати французькою та витончено зомлівати.

Цікаво, що думала леді Сесілія про свої «успіхи».

Обіч ліжка у спальні юної леді я побачила так само вишукано оздоблені гардероб, комод і столик для вмивання. На комоді стояв звичний набір: підставка для перснів, гребінець і щітка зі срібним тисненням, ручне дзеркальце, кришталеві пляшечки з туалетними водами, пуделко для вичесаного волосся. Я зазирнула в гардероб, пробігши поглядом по звичному вбранню аристократичної панни: ранкові сукні, денні сукні, сукні для візитів, святкові шати, вечірні вбрання, костюми для їзди верхи, велосипедні костюми, тенісні сукні, ad infinitum[12].

— Чи встановлено, у що була вдягнена леді Сесілія на момент її, ем-м, відбуття?

— Так, мем. Схоже, що вона… — Покоївка зашарілася. — Вона була одягнена до сну, мем. Більше нічого не зникло.

— Он як. Ліжко було розстелене?

— Так, мем.

Одне вікно виходило на задвірок, інше — на бокову стіну.

— До котрого з них була приставлена драбина?

Покоївка вказала на те, що виходило на задвірок і яке не було видно з вулиці.

— І вікно знайшли відчиненим?

— Так, мем.

— Чи були відчинені якісь вікна чи двері внизу?

— Ні, мем. Двері внизу були замкнені на засуви, а вікна — на клямки.

— Але ці вікна не були на клямках?

— Ні, мем, — покоївка відповіла таким тоном, немов зглянулась над моїм неуцтвом. — Для зміцнення здоров’я всі члени родини баронета сплять із ледь прочиненими вікнами, мем, і влітку, і взимку, мем.

Не дивно. Мене й саму так виховали. Провітрювання зміцнювало стійкість травлення проти хвороб і запобігало м’якотілості. Тому навіть у найхолоднішу погоду, коли міг замерзнути нічний ковпак, вікно мало залишатися прочиненим приблизно на палець.

— Тобто віконну раму міг хтось підняти зовні, із драбини.

— Так, мем.

— І його так і залишили навстіж, із драбиною на підвіконні?

— Так, мем.

Я повернулася в будуар леді Сесілії — чималеньку кімнату, щедро заставлену дзеркалами, кріслами, канапками, прикрашену вишитою ширмою перед каміном (певно, теж одне з досягнень леді Сесілії), горщиками з папороттю коло вікон в еркері. Біля цього джерела світла стояв її мольберт і малярський столик.

А ще — тоді мені це здалося важливішим — бюро з насувною кришкою.

Спочатку я відкрила бюро.

— Я так розумію, що деякі листи знайшли саме тут?

— Так, мем. їх забрала поліція, мем.

— Чи шукали вони в столі інші документи?

— Ні, мем! — Покоївку, здавалося, це ошелешило. — Леді Теодора знайшла листи й віднесла їх униз констеблям.

Інакше кажучи, жодному детективу не дозволили ступити в ці покої.

— Авжеж, — схвально сказала я, сідаючи за стіл, щоб його оглянути.

Я страшенно шкодувала, що не побачила самих листів — з огляду не тільки на їх зміст, а й на зачіпки, які міг пропустити Скотленд-Ярд.

— Чи були поштові марки наклеєні якось незвично або перевернуті?

Якщо так, це означало б код.

— Листи не надходили поштою, мем! — Я знову ошелешила покоївку. Мабуть, за всією кореспонденцією наглядав грізний дворецький.

— А як? — Авжеж, хтось їх передавав, але хто?

— Ми, ем-м, ми не знаємо, мем.

Тобто за сприяння когось зі слуг. Можливо, навіть цієї самої покоївки на ім’я Лілі. Тож цей напрям розслідування вже вичерпано.

На столі був розкладений вишуканий письмовий набір: чорнильниця й авторучка, підставка для ручок і канцелярський ніж, усе з нефриту. У шухлядах, крім звичного промокального паперу, серветок для витирання чорнильних ручок і решти дрібниць, я знайшла поштовий папір із ініціалами леді та кілька паличок сургучу різних кольорів: червона — ділова кореспонденція, блакитна — незмінність кохання, сіра — дружба, жовта — ревнощі, зелена — заохочення сором’язливого прихильника, фіолетова — співчуття. Але використано було тільки багато сірого сургучу.

Також у шухлядах я знайшла адресну книжечку леді Сесілії, ведену дрібним кучерявим почерком аристократичної панни. Віднайшла я також усілякі інші папери: списки покупок, нагадування про світські зобов’язання, повчальні історійки на кожну літеру абетки і таке інше.

Та найважливіше — я знайшла стосик щоденників.

— Леді Сесілія вела щоденник?

Обтягнуті шовком томики були на крихітних замочках.

— Так, мем.

Але замочки було зламано.

— їх переглядала поліція?

— Ні, мем!

— Отже, леді Теодора?

— Так, мем. У дзеркалі, мем.

— Перепрошую? — кажучи це, я взяла одну книжечку, розгорнула й глянула на письмо в ній.

Великі, по-дитячому прості літери, й усі нахилені ліворуч — цей почерк був геть не схожий на той, що в адресній книжці та інших паперах. Я не могла нічого розібрати, аж поки не збагнула, що написано все справа наліво: слова бігли справа наліво та навіть літери були написані навпаки, тож буква «є» була схожа на «з».

— Як незвичайно! — вигукнула я. Підвівшись,

я розгорнула щоденник перед дзеркалом, у якому легко змогла прочитати:

жахлива холоднеча. На мені не менше дев'яти спідниць

Як шифр це письмо навряд чи було варте клопоту.

— Чому ж вона так писала?

— Не знаю, мем.

— Ви колись бачили її за цим?

— Ні, мем.

Авжеж, вона нічого не бачила, як і всі вірні слуги.

Щоденників було вісім, і всі списані однаково справа наліво, без змін упродовж років. Обравши найновіший, єдиний із порожніми сторінками на початку, адже щоденники були списані від задньої палітурки до передньої, я розгорнула останній (себто перший) запис перед дзеркалом і прочитала:

2 січня. Як мені все остогидло. Як усі можуть даваній урочисті новорічні обіцянки, якщо будь-яка кількісбіь добрих намірів, здається, ніколи не полегшить страждань цього світу? І як бони можуть теревенити нро парфуми й вечірки, оборки, вирізи суконь і бальні черевики, якщо вулиці кишать сиротами й жебрацькими дітьми, яким бракує навіть лахміття, годі й казати нфо взуття? Якщо їхні батьки не можуть знайти роботи, а матері гаруюбіь но шістнадцять годин на фабриках? А я тим часом, аби бути представленою королеві, тренуюся задкувати, не плутаючись у майже триметровому шлейфі? Моє життя не має гідної мети, не має цінності, позбавлене сенсу.

Навряд чи це сентименти дівчини, яка планує невдовзі втекти зі своїм таємним коханцем!

Допоки в моїй голові роїлася купа припущень, я залишила Ділі складати речі назад до столу й перетнула кімнату, аби подивитися, що малювала леді Сесілія останнім часом.

На мольберті я побачила маленьку незавершену пастель — сільський пейзаж, що вже перетворювався на безформну пляму в цукеркових кольорах. На столику лежали пастелі.

Поламані. Рожева, персикова, блідо-зелена, аквамаринова, блакитна, лавандова, пудрово-коричнева — усі поламані на кострубаті шматки.

Як цікаво.

Я висунула шухляду малярського столика, знайшовши приблизно те, чого й варто було очікувати: олівці, гумка, туш, ручки для малювання — ще в коробці, а також не в коробці — вугільні палички. Радше огризки із затупленими кінцями, що забруднювали чорним пилом усе в шухляді, як сажа — Лондон. Усюди валялася безліч шматків вугілля.

Стертих до цурки.

Я кинула погляд на пастельну мазанину на мольберті: на ній не було ані натяку на чорне.

Озирнулася на стіни й переконалася, що вони без жодних темних картин.

Засунувши шухляду, я перейшла туди, де покоївка прибирала на столі.

— Лілі, а де її малюнки вугіллям?

— Вугіллям? — Переставляючи з одного кінця столу на інший нефритові прибори леді Сесілії для письма, вона не зводила на мене очей. — Я впевнена, що й гадки не маю, мем.

Я була не менш упевнена, що це не так, але говорити про це не було сенсу. Прикинувши натомість, де б я поклала малюнки, якби не хотіла, щоби хтось їх бачив, я пішла назад до спальні леді й узялася заглядати за меблі.

І за комодом, і за гардеробом я побачила досить великі аркуші грубого паперу, притулені до стіни.

— Лілі, — гукнула я, — краще допоможіть мені їх дістати, якщо не хочете, щоб я їх розмазала.

Мовчки й понуро дівчина підійшла та допомогла мені відсунути меблі на кілька сантиметрів від стіни, щоб я змогла просунути руку. Узявши аркуші за краї, я винесла їх в іншу кімнату, щоб роздивитися при світлі.

Один за одним я поклала їх на мольберт, і вони перекрили собою пастельний малюнок.

І не лише розмірами. Своїм… не знаю навіть, як пояснити… Можливо, своїм характером. Ніщо не могло менше нагадувати рожево-блакитненькі змазані плями, що висіли в рамках на стінах. Ці малюнки вугіллям були виконані важкими чорними штрихами, гострими, немов лезо, і прямим, приголомшливо чітким штрихуванням.

Але ще дужче приголомшували сюжети.

Худющі замурзані діти граються у стічній канаві під мотузкою для білизни, на яку нанизана мертва риба.

Жінки без капелюшків шиють уночі під світлом вуличного ліхтаря.

Неголений чоловік збирає недопалки. Ітіаліиська сім 'я співає за копійки.

Босоногий хлопчик навколішках на бруківці натирає черевики джентельмена.

Жінка в лахмітті з хворою дитиною на руках продає сірники, ходячи від дверей до дверей.

Та багато-багато інших.

Люди з найубогіших вулиць Лондону.

Люди зображені так сміливо, так достовірно, з такою відвертою чесністю, що вони аж ніяк не могли бути написані з уяви. Та, що мала вроджений хист, бачила їх, щоб так намалювати. Мені було знайоме це відчуття полум’яного зв’язку між очима, серцем і рукою. Натхненна художниця спостерігала за цими людьми.

Пристрасно.

Як спостерігаю за ними і я.

На кількох малюнках зображено голодних старих жінок, які куняють на сходах робітного будинку. Найубогіші зі злидарів, ці «плазунки» ледь знаходили сили, щоб рухатися.

Я їх знала.

Вочевидь, Леді Сесілія теж.

Але звідки?

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

— Доктор раґостін зв’яжеться з вами, сказала я леді Теодорі, — й поділиться власними міркуваннями.

Добре, що ділитися міркуваннями мав саме «доктор Раґостін», бо в моїх була плутанина, гірша, ніж у найбільш захаращеному кошику з пряжею. З усього гордієвого вузла я надійно вхопилася тільки за одну нитку, сіру — ще одну ознаку того, що леді Сесілія не втекла з коханцем. Якби її таємне листування з сином крамаря переросло в пристрасний роман, вона б скористалася сургучем усіх кольорів веселки, але точно не сірим. Ні, її листи були тільки дружніми.

Вона втекла не через кохання, а з якоїсь іншої причини.

Котра, як я відчувала, була певним чином пов’язана з її дивними щоденниками та дзеркальним письмом.

І якось — хоча я не мала жодного уявлення, як саме, — пов’язана з її неймовірними малюнками вугіллям.

Вони були настільки невластивими для леді й такими тривожними як своїм сміливим утіленням, так і вибором сюжетів, що я засунула їх назад за меблі у спальні й не згадувала про них перед леді Теодорою. Поки що. Може, й узагалі не згадаю. Але щоденники я побажала взяти з собою.

— Тільки для моїх очей, — запевнила я леді, коли випала нагода поговорити з нею наодинці. Зайшовши до її кімнати, я застала її зайнятою з меншими дітьми, двома хлопчиками й дівчинкою, які вовтузилися по її покоях, наче цуценята, поки вона оглядала дещо старшу дівчинку на предмет зачесаного волосся, чистих вух і таке інше. Дівчинка здалася мені дуже схожою на леді Сесілію — я бачила її на фотопортретах, які показувала мені леді Теодора за чаєм. Власне, усі діти, включно з леді Сесілією, неабияк були схожі на свою матір — повні губи, виразні розумні очі.

Коли я зайшла, леді Теодора спровадила малих Алістерів під опіку гувернантки й запросила мене сісти поруч.

— Я сама перечитаю щоденники, — пояснила я їй після свого прохання, — і якнайделікатніше повідомлю доктора Раґостіна, якщо знайду якісь підказки.

— Я їх переглядала, — відповіла леді Теодора, — й не знайшла нічого поганого, але, звісно, якщо ви вважаєте, що це допоможе… Ви ж берегтимете їх як зіницю ока?

Я запевнила її, що берегтиму, вчасно згадавши й про те, щоб попросити недавню фотографію леді Сесілії, аби «доктор Раґостін» побачив, яка вона на вигляд. Також я переписала ім’я й адресу сина крамаря, з яким листувалася леді Сесілія, — на випадок, якщо «доктор Раґостін» матиме бажання його допитати.

Коли я виходила, леді Теодора обійняла мене, поцілувавши в щоку з украй-таки несподіваною силою почуттів.

Через це я почувалася геть жалюгідно, як безсовісна шахрайка, коли поверталася в кебі до офісу доктора Раґостіна. Доктор Раґостін те, доктор Раґостін се… Я брехала. А чи знайдеться зникла дівчина, залежало від… мене? Чотирнадцятирічної втікачки й вискочки? Авжеж, половина прислуги й робітників фабрик у Лондоні були мого віку чи навіть молодшими, і так, якби хтось із нас скоїв злочин, його б ув’язнили, судили та повісили б як і Джека-Різника, якщо поліція його колись знайде. Але ми не маємо жодних прав, анітрішечки, навіть права на гроші, які заробляємо, аж поки нам не виповниться двадцять один рік. З юридичного погляду мене в чотирнадцять років ще не існує. Чи не забагато я, Енола Айві Голмс Мешл місіс Раґостін, про себе намислила, щоб зважитися на цей суцільний обман, яким стало моє життя?

Такі думки крутилися в моїй голові, коли я таємним ходом пробиралася до прихованої кімнати, де знову перетворилася на Айві Мешл. Мій пригнічений стан тривав решту дня до самого вечора, коли я повернулася до свого помешкання з фотографією леді Сесілії в рамці-книжці та щоденниками, загорнутими в коричневий папір і перев’язаними шворкою, немов щойно з крамниці.

Після того як місіс Таппер подала мені тушкований із пастернаком оселедець — найменш помічну страву для тих, хто намагається погладшати, я піднялася до себе, надягнула теплі шкарпетки й халат для зручності, вмостилася у кріслі біля вогню й за допомогою ручного дзеркальця взялася читати останній щоденник леді Сесілії.

Його вміст був зовсім не таким, якого можна сподіватися від доньки баронета. Я не знайшла ані слова про недільні поїздки Гайд-парком у фаетоні, відпочинок на морському узбережжі, покупки на Риджент-стріт, найновіші фасони дамських капелюшків, ба навіть жодної згадки про нову сукню. Не знайшла я й розповідей про розваги з подругами. Натомість записи рясніли схвильованими роздумами:

…багато розмов щодо «закону про бідних», про тих жебраків, які на щось заслуговують, і тих, які ні. Нещасних, що осліплені, покалічені не з власної вини, вважають гідними благодійної допомоги, але всі ті, хто є фізично дієздатними, каже тато, напевно, морально неповноцінні, ліниві, тож не заслуговують на увагу; жебраків треба й надалі вимітати з міста, як це й заведено, або нехай ідуть у робітні будинки. Та якщо праця таке велике благо, чому ж тоді робітний будинок карає своїх мешканців ріденькою вівсяною розмазнею на вечерю після багатьох годин найпекельнішої роботи?

…згідно із соціальним дарвінізмом і виживанням найсильніших, немає такої категорії, як «гідні допомоги» бідняки. Тих, хто неспроможний забезпечити себе, слід залишити природному ходу речей, що усуне їх зі шляху до вищої людської раси. Прикладами якої, мабуть, є ми — mumyловані класи? Тому що ми можемо цитувати Шекспіра, грати Шопена на піаніно та пити чай, не забруднюючи рукавичок?

А як із немовлятами? Нужденні, які не витримують дарвіністського відбору, здебільшого вже мають потомство. За такою логікою немовлят теж треба кинути напризволяще?

…голота Іст-Енду інтелектуально не спроможна самостійно організувати спілки й марші, заявив тато; у заворушеннях слід вбачати зовнішній вплив, можливо, іноземний чи ворожий, і поліція цілком виправдано вмиває бідноту кров'ю, щоб стримати подальші й серйозніші повстання.

Він не заперечує, що фабричні робітники живуть у розсадниках хвороб, непридатних навіть для свиней, і гарують до нестями, наче веслярі на галері під батогами бездушних дозорців, але схоже, не вважає, що вони заслуговують на краще. Він, здається, взагалі не вважає їх за таких самих людей, як ми. Мені так важко сидіти склавши руки, мило всміхатися й слухати..

Прочитавши це та багато іншого, я досі почувалася шахрайкою, бо, хоч і поділяла погляди леді Сесілії, проте своїм натомленим мозком не могла зробити жодних корисних висновків із прочитаного.

Необхідно поспати, вирішила я. «Сон, що всіх турбот клубки розплутає[13]», — подумки процитувала я Шекспіра. У цьому випадку сон мав би навести лад у моєму кошику думок-пряжі.

Тож, не визнаючи, що мені страшно, цієї ночі я дозволила собі не робити вилазку в чернечому вбранні та чорній вуалі. Натомість пішла спати.

Прокинувшись через, здавалося, коротку мить, я виявила, що вже настав ранок.

Якимось чином, поки я міцно спала (що для мене рідкість), плутанина в моїх думках і справді трохи впорядкувалася, тож переді мною постав такий ланцюжок міркувань.

Я прибула до Лондону, побачила тутешніх бідняків і відчула, що мушу їм допомогти.

Леді Сесілія теж їх бачила, про що свідчать її малюнки вугіллям. Я не знала, як відбулася ця вельми незвичайна зустріч, не відала я й того, чи сталося це до, чи після її сум’ятливих записів у щоденнику, але якимось чином (і я мушу з’ясувати, яким саме) юна леді побувала серед лондонської бідноти.

Чи відчула й вона прагнення допомагати їм? Можливо, вона покинула дім із власної волі?

Усівшись в офісі, щоб попрацювати як Айві Мешл, я прочитала ранкові газети. Не знайшовши жодних повідомлень від мами, я жбурнула новини дня у вогнище і подзвонила, щоб принесли чаю.

Тим часом у задумі я дістала фотопортрет леді Сесілії та стос паперу. Змальовуючи зі світлини, я швидко накидала олівцем її портрет. Потім, відклавши фото, намалювала її голову в профіль, пригадуючи й інші її фотографії, які бачила, й поєднуючи ці спогади зі своїми спостереженнями за матір’ю дівчини, її братами й сестрами, що були неабияк схожі одне на одного. Знову й знову малювала я леді Сесілію — без пишного аристократичного вбрання, лише саме її лице з різних ракурсів, аж поки не відчула, ніби бачилася з нею наживо.

Заглиблена в роботу, я й не помітила, як Джодді зайшов до кабінету з моїм чаєм. Не підозрюючи про присутність хлопчика, я підскочила, коли його тонкий голосок пролунав з-за мого плеча:

— А я й не знав, що ви вмієте так малювати!

Він не мав би пхати носа не у свої справи, та, на щастя, заскоченій зненацька, мені знадобилася мить, щоб перевести подих, перш ніж це йому сказати. І саме цієї миті він заговорив знову.

— А я її знаю, — заявив хлопчисько, ставлячи піднос із чаєм та показуючи своїм опецькуватим вказівним пальцем у білій рукавичці на мої портрети леді Сесілії.

Маячня. Звідки б йому…

Стривайте.

— Справді? — Я силкувалася не виказати, що дуже зацікавилася, адже, як і всі слуги, він сховається у свою мушлю, якщо розпитувати занадто наполегливо. Тож я намагалася витримати нейтральний тон.

— І як її звати?

— Та я її не так знаю. Просто десь бачив.

— Прошу, скажи де?

— Не пам’ятаю.

Я обернулася, щоб бачити його. Хлопчик стояв із відсутнім поглядом, ніби намагаючись пригадати сон.

— Вона була в екіпажі?

Він спантеличено похитав головою, а тоді згадав про манери.

— Ні, міл… ні, міс Мешл. Вона стояла на розі, от.

— Де саме? Пікаділлі, Трафальгарська площа, Севен-Дайлз?

— Не знаю.

— Гаразд, ну а що вона робила? Скуплялася?

— Ні, не думаю… — невпевнено відповів хлопчик.

Мені вже рвався терпець, і я буркнула:

— Продавала сірники? — Безглузде припущення, адже сірниками торгували тільки жебраки.

Але Джодді здивовано пробурмотів:

— Сірники. Розпал.

От безголове хлопчисько — авжеж, сірники використовують для розпалу. Стримуючись, щоб не закотити очі, й намагаючись не видати голосом своєї нетерплячки, я спробувала запитати ще:

— Як вона була одягнена?

Ну звісно, він не відповів на моє запитання.

— У неї щось було в кошику, — сказав хлопчик.

Як і в половини населення Лондону, подумала я, а друга половина мала щось у візку. Простий люд жив від монети в долоні до кусня хліба в роті, більшість містян, не маючи льодовні для зберігання їжі чи плити, щоб приготувати вечерю, їли припорошені сажею страви, які купували у вуличних торговців, — біднота заробляла на бідноті.

— Щось у кошику? І що саме? — здивовано й дещо саркастично запитала я, адже дурноверхий хлопчисько, певна річ, помилявся. — Пудингові рулети?

— Ні, міс Мешл, зовсім не це. Думаю, це були газети.

— Думаєш, ти бачив, як ця дівчина продає газети?

Ех, треба було припнути язика або хоча б краще контролювати тон.

— Ні, мі… ем, ні, міс Мешл. — Від Джодді, наляканого до отупіння, вже не буде пуття.

І справді, після декількох спроб я зрозуміла, що з нього більше не витягнеш ані слова.

— Гаразд, досить. Дякую, Джодді.

Коли він вийшов, я стиха пробурмотіла кілька лайливих слів та й пустила цей випадок з голови. Нетямкий хлопчисько, схоже, заплутався — мабуть, він бачив якусь іншу гарну дівчину.

Попиваючи чай і, по правді, милуючись своїми малюнками перш ніж спалити їх, я продовжила міркувати про зникнення леді Сесілії.

Я відкинула абсурдне припущення, що вона могла втекти з коханцем, з уже згаданих причин, а також тому, що навряд чи дівчина тікала б у нічній сорочці! Навпаки, готуючись до такої романтичної авантюри, вона б одягла свою найрозкішнішу сукню.

Якщо ж припустити, що така неромантична втеча якось пов’язана з жебрацькими районами Лондону, то суті це все одно не змінює: леді не накивала б п’ятами у нічній сорочці. Може, вона потай приберегла для себе скромніше вбрання та сховала нічну сорочку, щоб усе мало вигляд, ніби…

Що? Що її викрали з ліжка?

І силоміць спустили драбиною вниз? Маячня. Судячи з мого досвіду з драбинами, це неможливо.

Або ж драбину приставили до вікна, щоб навести на хибний слід?

Якщо вона втекла самотужки, то на чому поїхала? Чи допомагав їй хтось?

У мене було чимало запитань і бракувало відповідей.

Невдовзі я знову подзвонила.

— Джодді, — звернулася я до хлопчика в уніформі, коли той з’явився, — знайди мені кеб.

Міс Мешл зібралася на закупи.

Але не до тих крамниць, де зазвичай бувала. Я домовилася, щоб кеб, який коштував шість пенсів за милю, довіз мене до найближчої залізничної станції. Це було значно дешевше, адже мені треба далеченько проїхати до північної частини Лондону, де я, власне, хотіла відвідати певний торговий заклад — магазин «Ебенезер Фінч і син».

Зійшовши з потяга на станції Сент-Панкрас, схожій на пінний архітектурний десерт, я пройшла декілька кварталів. У подобі Айві Мешл, звичайної офісної працівниці, чия спідниця, хоч і поштиво прикривала щиколотки, та не волочилася у багнюці, я приваблювала радше витрішки, а не ласі погляди. Цього разу джентльмени в циліндрах мене геть не помічали й не висловлювали припущень, буцімто якщо зі мною щось станеться, то сама буду винна. Із дверей крамниць мені пускали бісики продавці, а якийсь гульвіса-робітник навіть заговорив до мене:

— Агов, як справи, любонько? Куди це ми поспішаємо? Стань поговори зо мною.

Удаючи, ніби не почула, й навіть не глянувши в його бік, я стрімко пройшла повз нього. Слава Богу, він не помандрував за мною, бо трапляється й таке, як відомо. Правду кажучи, помийниця в міських нетрях мала більше спокою, аніж будь-яка порядна жінка на вулиці. Мені довелося пропустити повз вуха масні жартики ще кількох причеп чоловічої статі, перш ніж нарешті я побачила свою ціль.

Наближаючись до крамниці «Ебенезер Фінч і син», я аж очі витріщила, адже мені ще не доводилося бачити таких просторих аркових вікон обабіч крамничних дверей чи такої кількості відполірованих латунних підставок для суконь, на яких були виставлені найновіші фасони з вузькими поясами. І до того ж найдивовижніших кольорів, отриманих хімічним шляхом.

Та коли я зайшла всередину, мої чуття аж приголомшило. Адже походи за покупками в моєму розумінні полягали в тому, що я заходила, приміром, у тісну й ледь освітлену крамничку канцтоварів, тканин чи в аптеку й казала огрядному чоловікові в чорному за прилавком, що саме з його товару мені потрібно, після чого він або приносив ту річ зі складу, або приймав замовлення. Закупи були звичайною та доволі нудною справою. Але крамниця «Ебенезер Фінч і син», сліпуче освітлена газом навіть посеред білого дня, була цілковитою протилежністю нудності й зупиняла логічну роботу розуму. Її крам хизувався, принаджував, зачаровував і приголомшував. Разюче розмаїття товарів було виставлене на обшитих панелями стінах, лакованих дерев’яних прилавках і навіть звисало з-під стелі: сувої тканин та облямівок; капелюшки, рукавички й шалі; інструменти й навісні замки; дерев’яні іграшки та олов’яні солдатики; всіляке кухонне начиння; відра та лійки; картузи, фартухи та ковані гачки для одягу, порцелянові статуетки, вишукані дрібнички, квіти й стрічки, гірлянди мережив і шифону — мої очі розбігалися у цій круговерті.

Спочатку, пересичена барвами, лиском і мерехтінням, я ледве могла розібрати, що діється навколо мене. Здавалося, куди б я не глянула, щось блискуче намагалося заволодіти мною, неначе годинник, що хитається на ланцюжку гіпнотизера. Але, доклавши вольових зусиль, щоб розібратися в цьому мерехтливому видовищі, я таки помітила, що різні категорії краму зібрані й виставлені в різних відділах, де обслуговували різні продавці (з полегшенням я зауважила, що тут працювало чимало жінок) за прилавками чи не з милю завдовжки. Крамниця була величезна, та й навряд чи можна назвати її крамницею; таким став мій перший досвід знайомства з тим, що згодом стало відоме як універмаг.

Мені було цікаво, як постійне перебування в цьому місці впливає на тих, хто тут працює. Бо, приміром, капелюшники часто божеволіли, малярі труїлися, робітники на бавовняних фабриках хворіли та вмирали. Ця крамниця мені теж видалася якоюсь нездоровою. Як оцей надмір гарних речей може вплинути якщо не на тіло, то на розум?

На видноті, просто коло порога, красувався фотопортрет власників — Ебенезера Фінча та сина. Щойно мені вдалося зібрати докупи думки, я з цікавістю придивилася до світлини — не стільки до Ебенезера Фінча, як до його сина.

Александра Фінча.

Сина крамаря із репутацією зухвальця й нібито звабника леді Сесілії Алістер.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

На світлині в розцяцькованій рамці він мав досить звичайний вигляд — власне, настільки непоказний, що складалося враження, ніби ви його вже десь бачили. Ефект, без сумніву, спричинений порожнім виразом обличчя, необхідним для того, щоб витримати позу перед　 камерою.

Прямуючи далі в калейдоскопічні хащі крамниці, я озиралася навсібіч, ніби вибираючи, що купити, та насправді видивляючись містера Александра Фінча.

Мені хотілося його оцінити, зробити певні висновки про його характер, припустити міру його причетності, якщо вона є, до зникнення леді Сесілії.

Так сталося, що знайшла я його майже одразу, бо мою увагу привернув гучний погрозливий викрик: «Александре, мавпа і та прикрасила б ці вікна краще!»

Поглянувши туди, звідки почувся цей крик, я виявила кабінет, радше схожий на восьминога, до якого з усіх відділів крамниці тягнулися пневматичні трубки для платежів та чеків. Певно, це кабінет власника, що розташувався на підвищенні в найдальшому закутку крамниці. Крізь великі вікна, призначені, ймовірно, для наглядання за торгівлею, було видно, як Ебенезер Фінч вичитує сина.

— …Таких кольорів можна очікувати від кричущого анархіста! — розпинався батько, сварячись на сина пальцем. — Негайно накажи замінити їх на щось пристойніше.

— Так, сер. — Стоячи перед ним і склавши руки перед собою, молодший Фінч не виказував жодної емоції, на його обличчі не було навіть сліду від гнівного рум’янцю.

— Але щоб ні кроку за поріг, почув мене?

— Так, сер.

— Зроби це невідкладно і скажи, коли буде готово.

Вільний іти, містер Александр Фінч кивнув і вийшов із кабінету.

Швидко ступивши кілька широких кроків, я встигла перестріти його внизу східців із латунним поруччям, що вели на перший поверх крамниці. Дещо засапано я звернулася до нього:

— Перепрошую, містере Фінч…

— Чим я можу допомогти, міс? — Він зупинився переді мною і здавався доволі приязним і послужливим. Можливо, трохи франтуватим. Він носив темні окуляри в приміщенні, а замість звичайного непримітного одягу продавців на ньому був зеленаво-синій аскот[14] зі шпилькою у формі підкови, сріблясто-сірий жилет із білими ґудзиками та дуже гарні запонки. Власне, таким був чоловічий відповідник модному, але недорогому вбранню, якому віддавала перевагу міс Мешл. Якщо він і справді звабник, то, можливо, виявить до мене певний інтерес…

Дурниці. Та будь-яке порівняння зі мною навряд чи було справедливим до леді Сесілії, чий силует напевно не нагадував жирафу.

Я сказала Александру Фінчу:

— Сер, у мене аж очі розбігаються в цьому пишному закладі з таким розмаїттям товарів. Чи не були б ви ласкаві показати мені… — я стишила голос до шепоту, який міг почути лише він: — Мене послала поговорити з вами леді Теодора Алістер.

Моє серце калатало, поки я очікувала його реакції.

Але він майже не відреагував, виказавши тільки слабкий проблиск здивування, від якого швидко оговтався, пристаючи до моєї гри:

— Якщо ви пройдете сюди, міс, я охоче допоможу вам.

Він повів мене назад через крамницю, повз один прилавок, за яким стояла приваблива продавчиня, визираючи з-поза тесаних дерев’яних, по-абсурдному окремішніх рук, на яких виставляли рукавички; повз другий, за яким літня жінка показувала чавунні набори для каміну якомусь подружжю; повз декілька інших, аж поки не дійшов до прилавка, де стояла молоденька вправна продавчиня. Тій він сказав:

— Щезни.

І хоч тон його був тихим і нейтральним, дівчина втекла з вибалушеними очима, не зронивши ані слова. Боялася? Можливо, такою була звичайна її поведінка перед ним. Зрештою, вона ж молоде дівча з очима сарни, а він — син хазяїна.

Містер Александр Фінч шаснув за спорожнілий прилавок і сказав мені:

— Тут у нас найновіші модні фасони жіночого взуття.

Якби я просто стояла й розмовляла з ним, це, звісно, привертало б зайву увагу й здавалося б непорядним. Але ми могли розмовляти через прилавок, і будь-якому свідкові здалося б, що Александр виконує свої прямі обов’язки, обслуговуючи мене.

Я не гаяла часу.

— Леді Теодора взяла справу у свої руки, — почала я пояснювати чи радше вигадувати, — щоб подивитися, чого слабка стать може досягти неофіційними шляхами у пошуках зниклої леді Сесілії.

— Авжеж. Щось на весну, кажете? — Висунувши кілька глибоких шухляд з-під прилавка й поза ним, він дістав черевик бежевого кольору на витонченому підборі, перлинно-сірий на застібках спереду, а не збоку, та ще один коричневий зі шнурівкою.

Черевики були чудової якості й доволі гарненькі, але я тільки вдала, що роздивляюся їх, кажучи до нього:

— Вам це, без сумніву, здається безглуздим, проте леді Теодора вважає, що ми маємо спробувати. Поліція, бачте, нічим не допомогла.

— Ще б пак. Тільки й діла, що стежать за мною, а мій батько такий злий на мене, що не випускає за поріг.

Він вимовив це так само незворушно, як і все інше. Поки що я не могла скласти про нього жодного уявлення: ані хорошого, ані поганого.

— Ви живете вдома з батьками? — запитала я, не вигадавши кращого запитання.

— Ні, я мешкаю з іншими працівниками.

Певно, в гуртожитку над крамницею.

— Ну, тоді ви маєте можливість трохи перепочити від батькового гніву. За що ж він на вас сердиться?

— Тому що я, за його словами, забуваю про своє місце, ставлячись до всіх людей однаково.

Він жестом показав на стілець із гнутого дерева, що стояв із мого боку прилавка.

— Не бажаєте присісти, міледі?

— Ой, ні! — І раптом я плюхнулася на стілець, бо в мене підігнулися коліна. — Я не… не маю… такого титулу…

— Ну, судячи з вашої вимови, ви не та, за кого себе видаєте.

Хоч я й не мала титулу від народження і тим паче не була представлена при дворі, та все-таки була донькою сквайра, а отже, представницею джентрі — суспільного стану, представники якого не працюють у наймі. Моя вимова, на відміну від одягу, виказала моє високе становище. Сидячи з роззявленим ротом, я подумки картала себе — треба бути обережнішою. Саме тому я і вирішила, що нічна черниця має бути безмовною — моя специфічна вимова могла мене зрадити.

Водночас я збагнула, чому леді Сесілія почала листування з цим молодиком. За його непоказною зовнішністю ховався неабиякий розум та… деякі інші, менш помітні з першого погляду, якості.

Насправді мені на мить стало ніяково, коли він, спершись на лікті, вивчав мене крізь свої затемнені окуляри, через які мені було важко розгледіти його очі та зрозуміти їх вираз.

Щойно я почала ухилятися від його допитливого погляду, молодик майже усміхнувся. На мить у його посмішці промайнуло якесь розуміння — знання чи навіть тріумф. Він промовив:

— Здається, ми вже бачилися. Як, смію запитати, вас звуть?

— Авжеж, смієте, — відповіла я йому, докладаючи всіх зусиль, щоб витримати тон.

За якусь мить він зрозумів, що я не відповім. Відтак, схоже, покинув говорити на цю тему.

— Особисто я вважаю, що шнурівка куди краща за ґудзики, — зауважив він, тримаючи в руках коричневий черевик. — Вона дозволяє уникнути стомливого застібання й щільніше притискає шкіру черевика до ноги власниці.

Що взагалі-то нікому не потрібно, якби не очікувалося, що жіночі ніжки, зрештою, коли-не-коли бувають доступні погляду, як цьому молодику добре відомо, — хоч мені й було трохи дивно чути, як він на це натякає. Говорячи, він смикав за шнурки, щоб продемонструвати їхню функцію, достоту як та покоївка, що зашнуровує корсет, й затягнув на черевику «осину талію» там, де мала би бути щиколотка.

Я ледве глянула:

— Он як, — моя увага була прикута до його круглого байдужого обличчя в окулярах. — А якщо я леді, то ви вважаєте себе джентльменом?

— А я про що. Ця країна збожеволіла на оцінюванні людей відповідно до їхніх звань. — Він продовжив зашнуровувати коричневий черевик. — Чому нероба, так званий аристократ, має вважатися більшим джентльменом, ніж будь-хто розважливий, серйозний, працьовитий із робітничого класу?

Коли він молов цю зухвалу маячню, я вловила за його холодною зовнішністю запал.

Не знаючи, до чого він веде, я обережно запитала:

— Тож ви за демократію?

Якщо так, це приголомшливо — навіть для тієї, кого виховувала суфражистка.

Але він відповів:

— Я зневажаю всі ці ярлики. — Мало не з глузливою посмішкою він поклав коричневий черевик, який тепер здавався задушеним власними шнурками. — Я нікого не суджу за обкладинкою і кожному буду товаришем, — сказав він досить гнівно, — а якщо комусь потрібна допомога, то допоможу, хай то буде посудомийка чи…

Те, як він затнувся, навело мене на здогад.

— Леді Сесілії потрібна була допомога?

Із різкого його голос змінився на тихіший чи то м’якший.

— У неї спустило колесо на велосипеді, ось і все. Я тоді їхав у справах на своєму, залатав її шину власним набором, і ми розговорилися.

— Александре! — гримнув зовсім близько чоловічий голос.

Молодик підняв елегантний черевичок бежевого кольору.

— Щоб зробити замовлення, міс, вам потрібно тільки надіслати нам відбиток вашої правої ноги…

На горизонті з’явився містер Ебенезер Фінч із тирадою:

— Александре, я ж казав тобі… О! — різко вигукнув він: — Ясно. Ти допомагаєш замовниці.

«Як дивно, — подумала я, — що батько надто запальний, а син здається таким незворушним. Ба більше, мало не дерев’яним».

Коли батько пішов, молодик, немовби його ніхто й не перебивав, продовжив:

— Леді Сесілія була серйозною дівчиною. Вона читала «Капітал»[15], і ми обговорювали експлуатацію мас.

«Капітал»? Я чула про цю книжку: її вважали скандальною, ба більше — вкрай поганою, просто-таки вартою осуду. Однак, як і на багатьох подібних темах, про які говорять лише впівголоса (наприклад про «спосіб життя осіб із сумнівною репутацією»), я насправді ані краплі не зналася на цій.

Однак містер Александр Фінч, схоже, не потребував мого розуміння, аби продовжити розмову.

— Леді Сесілія вважала нашу зустріч вкрай щасливою. Вона хотіла, щоб я показав їй пролетаріат.

Пролетаріат? Мабуть, урядову будівлю?

— Не просто домашню прислугу, продавців та ремісників, а справжніх трудящих, пригноблені маси фабричних чорноробів, — продовжив містер Александр. — Звісно, я зробив їй цю послугу. Ми листувалися, і за якийсь час…

— Ох! — перебила я.

— Перепрошую, щось не так?

— Ні, все гаразд. — Я зойкнула, бо тепер збагнула, як з’явилися на світ малюнки вугіллям леді Сесілії. — Ви повели її в район доків, до робітного будинку, у Сент-Джайлз і на рибний ринок у Біллінгсґейті.

— Звідки ви знаєте? — Я побачила, як його чоло, що досі було гладеньким, мов свіжий сир, нахмурилося. — Дійсно, саме так. Вона виїжджала з друзями на велосипеді, домовившись зі мною про зустріч, і я супроводжував її, щоб вона побачила, як живеться більшості людей у цьому місті світової слави.

Маркс. Я згадала: жахливий чоловік на ім’я Карл Маркс написав «Капітал».

— Леді Сесілія була марксисткою? — прошепотіла я, бо таке не можна вимовляти вголос.

— Я ж казав, я не прихильник навішування ярликів! — Молодик вочевидь зневажав мої інтелектуальні здібності.

— Перепрошую, — покірно мовила я: оскільки мене завжди вважали ганьбою родини Голмсів, то я звикла, що на мене дивляться зверхньо. (В цьому ж разі я сиділа на дерев’яному стільчику, а Александр Фінч стояв наді мною за прилавком.) — Вибачте, що набридаю вам стількома питаннями. Дозвольте ще поцікавитися, а чому леді Сесілія хотіла побачити, ем-м, пролетаріат?

— Звісно, тому що ці знання вона не могла отримати деінде. Вона без кінця щось запитувала. Чому так багато ломбардів? Чому доярка веде за собою віслюка? Що таке смалець і звідки він береться? Чому діти виготовляють коробки, а вбогі жінки шиють лантухи з мішковини?

— Але ж вона, певно, хотіла все це знати для чогось. Які були її плани?

Його тон, хоча ще досить спокійний, став не таким приязним:

— Зробити з мене хлопчика для биття, судячи з усього.

Зовсім не та відповідь, якої я очікувала.

— Що ви маєте на увазі?

— Що ж тут неясно? — передражнив він мій розгублений тон. — Вона кудись втекла, а провину поклали на мене.

Я безпорадно припустила:

— А може, вона не розуміла, що вас звинуватять?

— Тоді навіщо драбина?

Я замовкла, добре розуміючи, навіщо була потрібна драбина: щоб сім’я леді Сесілії, яка знала її лише як дівчину, що малює нудотно-солодкі пастелі, подумала, ніби дурненька втекла із залицяльником, який її звабив.

Тимчасом як насправді юна леді, яка читала Маркса, була здатна на що завгодно.

Я запитала містера Александра Фінча:

— Але хіба вона вам зовсім не звірялася? Чи маєте ви якісь здогади, куди вона поділася?

— Я про це взагалі нічого не знаю, — відповів　 молодик, розставляючи черевики в ряд так, що здавалося, ніби вони крокують прилавком. — Але ось що я думаю: вона вийшла прямісінько через парадні двері й приставила ту драбину сама.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Дорогою назад до станції сент-панкрас я зазирнула в книгарню.

— «Капітал» Карла Маркса, — сказала я статечному джентльмену за прилавком.

Продавець навіть не ворухнувся: здавалося, наче він, як ті невдахи з казок, весь перетворився на камінь, крім рота, який кілька разів роззявив і стулив.

— Запевняю вас, — сказала я йому, — що я тільки перегорну декілька сторінок, а після того збираюся обгорнути книжку сукном і використовувати як дверну підпору.

Він несхвально стиснув губи і мовив:

— В англійському перекладі, міс, чи в оригіналі німецькою?

— В англійському перекладі, звісно.

Я що, скидалася на вчену? Чи розмовляла як вчена? Боже, я мушу краще приховувати свою шляхетну вимову, через яку з мене кепкував Александр Фінч.

Про нього я не знала, що й думати. Мало що можна було вичитати з його обличчя, але поводився він часом дивно. Не те щоб нечемно, але трохи дивакувато. Проте я відчувала симпатію до нього, залежного від важкого батькового характеру; захоплювалася його непохитністю й оцінила його бажання щиро говорити зі мною. Мені сподобалася його гіпотеза про те, що леді Сесілія вийшла крізь парадні двері й сама ж приставила драбину до свого вікна задля обману. Я б і сама вчинила так само.

Проте, покидаючи книгарню з важкеньким пакунком, я розуміла, що дізналася зовсім небагато.

А пробігши очима частину «Капіталу» увечері на самоті у своїй кімнаті, я хіба що дізналася, що таке пролетаріат, тобто прості люди, й не більше. Невже леді Сесілія стала прихильницею марксизму, прочитавши цю книгу? Я з цікавістю вивчала Гоббса, Дарвіна, навіть «Мучеництво людини» Вінвуда Ріда, але Маркс, мушу визнати, навіяв на мене сон.

І досить міцний. Прокинувшись наступного ранку, я задумалася, яким же інтелектом обдарована леді Сесілія, щоб розбиратися в такій рідкісній маячні. Яку, враховуючи деякі його приголомшливі твердження, читав і сам Александр Фінч.

І якщо леді Сесілія й справді сама вийшла за парадні двері, то в що вона була одягнена, куди подалася та з якою метою?

Але всі ці питання без відповідей вмить вивітрилися з моєї голови, коли я, сидячи в офісі й попиваючи ранковий чай, переглядала газети, бо на шпальті оголошень у «Пел-Мел Газет» я побачила ось що:

11321326

244644454326365735414459

4452411625

124325451136445733411441

3546242158 4457411441163626

42594511 35113511

Схопивши олівець і папір, я нашвидку розбила алфавіт на рядки по шість літер і взялася до роботи.

11321326. Перший рядок, перша літера, А. Третій рядок, друга літера, Й. Перший рядок, третя літера, В. Другий рядок, шоста літера, І.

АЙВІ.

Це адресовано мені!

Я гарячково працювала далі. Розшифроване повідомлення звучало так: «АЙВІ ЗУСТРІНЬМОСЯ СХОДИ БРИТАНСЬКОГО МУЗЕЮ СЬОГОДНІ П’ЯТА МАМА».

Ох.

Ох!

Так швидко, так несподівано, отак просто — знову побачити маму? Моє серце неначе зупинилося.

І так само швидко загупало знову, калатаючи гучно й часто, немов військовий барабан, тимчасом як усередині мене каламутилася густа мішанина суперечливих почуттів. Я любила маму.

І ненавиділа її. Вона покинула мене. Але й врятувала. Вона не любила мене. Проте наділила мене свободою, давши чимало грошей, а також виховання. Її вперта незалежність, її непохитне обстоювання жіночих прав…

Стривайте-но.

АЙВІ ЗУСТРІНЬМОСЯ СХОДИ БРИТАНСЬКОГО МУЗЕЮ СЬОГОДНІ П’ЯТА МАМА.

Британський музей? Ця ненависна установа? Мама зневажала Британський музей за те, що в ньому постійно нехтували жінками-вченими. Дуже малоймовірно, що вона могла обрати сходи Британського музею як місце для рандеву.

І саме цієї миті — миті, коли в мої думки закрався сумнів, — я зрозуміла, що попри суперечливі почуття хочу побачитися з мамою. Страшенно хочу. Я безрозсудно намагалася повірити повідомленню, переконуючи себе, що матінка просто обрала Британський музей тому, що це зручне місце для зустрічі, розташоване в центрі респектабельного району міста.

Та водночас я майже чула в голові її пам’ятний голос, що благав мене: «Еноло, подумай».

Я думала.

І ці думки аж ніяк не втішали. У повідомленні не використаний наш квітковий код. Матінка не сказала б «зустріньмося», вона загадала б якусь згадку про вогничок чи омелу — обидві рослини усталені символи побачення. Вона не сказала б прямо «мама», а назвалася б «твоя хризантема»,　що теж означало «мама».

Неминучий висновок: це повідомлення дала в газету не вона.

Але мені все ще хотілося вірити, що це напевно мама. Хто б іще…

О ні!

Я знала хто.

І думаючи про нього, свого брата-розумника, я не могла стриматися, щоб не вигукнути щось непристойне:

— О зорі та підв’язки![16]

Я так розхвилювалася, що мало не втратила самовладання. Цього коштовного ресурсу вистачило якраз на те, щоб пробігти очима решту особистих оголошень у всіх газетах. На випадок, якщо там справді буде щось від мами.

Звісно, нічого не знайшлося. Власне, було ще зарано. Попередні повідомлення доходили за тиждень чи й більше. І хоч я й гадки не мала, як і де зимували цигани, проте уявляла маму десь у сільській глушині. Тож на те, щоб вона отримала журнали поштою, розшифрувала моє послання, дізналася розклад поїздів і надіслала відповідь, потрібен був час.

А оскільки вона прибула б до Лондону поїздом, то хіба не попросила б мене зустріти її на якійсь залізничній станції чи поблизу неї? Звісно, що так.

Британський музей — обман. І хто б не розмістив це оголошення, мав переслідувати власні інтереси, а не мамині.

Хто б? Пхе. Я чудово знала, що це був Шерлок.

Проте мені знадобилися кілька годин і головний біль, щоб висунути гіпотезу про те, як могло дійти до такого тривожного повороту подій, та вирішити, що робити далі.

На щастя, вправна секретарка доктора Раґостіна зберегла адресу доктора Джона Ватсона.

Раннього пообіддя я взяла кеб до офісу цього шанованого лікаря. Вийшовши, я опинилась перед скромним будинком і приймальнею у бічній вуличці північно-західного Лондону.

Хлопчик-слуга, з яким Джодді міг би позмагатися в манерах, провів мене до маленької, дещо занедбаної приймальні й сказав, що доктора зараз немає, але невдовзі він повернеться, оскільки його приймальні години починаються о першій. Великий дерев’яний годинник у кутку показував за чверть першу. Я охоче погодилася зачекати.

Коли годинник пробив першу, до мене в приймальні приєдналися огрядна літня жінка із зобом і кульгавий комісар у формі. Але до лікарського кабінету я зайшла першою.

Як і приймальня, він був невеличким, із трохи вилинялими оббивкою та шторами.

— Міс, ем-м… — встаючи з-за столу, щоб мене привітати, ласкавоокий лікар упізнав мене, але не зміг пригадати ім’я.

— Міс Мешл, з офісу доктора Раґостіна.

— Міс Мешл! — Усмішка осяяла загалом непримітне лице Ватсона й зробила його на диво гарним. — Сідайте. — Він жестом вказав на крісло для пацієнтів, а сам знову сів за стіл. — І чому я завдячую цій несподіваній приємності?

Він був настільки щирим і приязним, що я, здається, навіть зашарілася. Якби цей чоловік був моїм батьком, я його обожнювала б.

Попри те, що я часто мріяла, як добре було б із кимось дружити чи мати сім’ю, не дивакувату й розрізнену, а справжню, яка проводила б вечори за читанням у вітальні, досі я не усвідомлювала, що хотіла б мати батька. Мій тато помер, коли мені було чотири роки, і до цієї пори я не надто за ним і сумувала.

А тепер почала.

— Я, ем-м, боюся… тобто я не заберу багато вашого часу, — сказала я доктору Ватсону, трохи затинаючись від раптовості почуттів, що нахлинули на мене. — Доктор Раґостін, е-е-е, розглянув вашу справу й, ем-м, послав мене дещо вас запитати.

— Звичайно. Я дуже радий чути, що він зацікавився. Саме вчора я думав, що треба зайти до нього в офіс і розпитати… аж тут нагодилися ви. Будь ласка, продовжуйте.

— Доктор Раґостін цікавиться, чи містер Шерлок Голмс не відстежував якихось шифрів в особистих оголошеннях «Пел-Мел Газет»?

— Голмс завжди переглядає «шпальти відчаю» в усіх найпопулярніших газетах, — відповів Ватсон.

— Гаразд, але якісь конкретні шифри? Чи не помічали ви чогось на його столі, наприклад, коли відвідували його?

— О, звісно, та це ніяк не стосується газети. Шифри, так, але це була маленька тоненька книжечка ручної роботи з акварельним квітковим малюнком на обкладинці. Зовсім не те заняття, якого можна було б очікувати від Голмса. Більше схоже на жіноче хобі. Голмс аж визвірився на мене, коли я хотів роздивитися ближче.

Мої побоювання підтвердилися. Почуваючись трохи млосно, я заплющила очі.

— Міс Мешл? Знаю, ви казали, що прийшли не задля лікарської консультації, але… ви нездужаєте?

— Просто жахливо болить голова, докторе Ватсоне.

І було від чого їй розболітися. Це «жіноче хобі» — напевно моя книжка шифрів, яку мама виготовила й подарувала на мій нещасний чотирнадцятий день народження, щоб таємні повідомлення з неї підказали мені, де заховане багатство, яке вона накопичила. Це був без перебільшення мій найцінніший пам’ятний подарунок від матінки. Але першого ж дня в Лондоні її поцупив у мене розбійник, поки я була непритомна, тож я вважала, що втратила книжечку назавжди.

Тепер зрозуміло, що тоді сталося: коли інспектор Лестрейд зі Скотленд-Ярду з’явився заарештувати Каттера, він обшукав каюту човна та знайшов цю уквітчану книжечку, таку несумісну з подібним місцем. Тож і вирішив показати її своєму приятелю Шерлоку Голмсу. Або, можливо, видатний детектив сам проводив обшук і побачив книжечку на власні очі.

І впізнав почерк своєї матері.

Отже, так брати й дізналися про мої кошти. Розгадавши шифри, Шерлок, напевно, порозпитував чи провів розслідування в нашому спільному домі, Ферндел-Холі.

Дуже ймовірно, що заразом він виявив і зв’язок із шифрами, які бачив в особистих оголошеннях «Пел-Мел Газет», де згадувалися хризантема й плющ. І майже напевно розгадав і їх. Він, так би мовити, «підслуховував» наші з мамою розмови.

А тепер і сам розмістив оголошення, щоб заманити мене в пастку.

— Міс Мешл, — стурбовано озвався доктор Ватсон. — Ви маєте кепський вигляд.

Змірявши мені пульс і поцікавившись, що я їла на обід, добросердий лікар дав мені брому й змусив лягти на кушетку в оглядовій кімнаті, поки сам консультував інших пацієнтів. Мабуть, минула година, перш ніж він зазирнув до кімнати й запитав:

— Вам трішки краще?

Відкинувши плетену ковдру, якою він повністю прикрив мене одягнену, я підвелася, щоб відповісти йому:

— Набагато краще, дякую, докторе Ватсоне.

Це була правда. Година відпочинку дала мені час згадати материне обличчя та її звичну приказку: «Еноло, ти сама чудово впораєшся з усіма негараздами», — і цим себе заспокоїти.

І прийняти рішення.

І скласти план.

Для втілення якого мені необхідно бути на місці до п’ятої години, а вже по третій.

Доктор Ватсон відмовився взяти з мене плату за консультацію. Щиро йому подякувавши, я вийшла й попрямувала до стоянки кебів на розі.

— На Бейкер-стріт! — гукнула я візникові.

Опинившись у кареті, я опустила фіранки і, погойдуючись у лондонському вуличному русі, позбулася якомога більшої кількості прикмет Айві Мешл. Скинула дешевий солом’яний капелюшок, яким пожертвувала, запхавши його під сидіння кебу. Зняла світлий накладний чубчик, який засунула до кишені, як і шиньйон. Витягла з вух зелені скляні сережки, зняла намисто та інші оздоби. З-за пазухи, де, як я вже казала, зберігалися різні корисні речі, дістала шалик, який пов’язала на тепер неприкрашену голову. Запнула накидку, аби прикрити більшу частину сукні. Але залишила за щоками та в ніздрях збільшувачі, які надавали їм повнішої форми.

Піднявши фіранки, я з цікавістю визирнула надвір і вперше побачила братове помешкання, коли кеб промчав мене повз будинок номер 221 на Бейкер-стріт: один із багатьох пронумерованих входів у суцільній стіні крамниць і житлових будинків, досить непримітне місце як для оселі такої видатної людини, як Шерлок Голмс.

Я зачекала, доки ми проїдемо наступне перехрестя, перш ніж постукати в стелю, даючи візникові сигнал зупинитися.

Зійшовши, я повернулася до будинку номер 221, але з іншого боку вулиці, сподіваючись, що не доведеться довго стояти на холоді. А ще міркуючи про те, як би мені затриматися тут, щоб не привернути зайвої уваги. У таку холоднечу людей було менше, ніж зазвичай, хоча хлопчики-газетярі ще снували й вигукували, заробляючи на хліб: «Жахливе вбивство у Вайтчепелі; читайте все про нього!» Торговці рибою котили свої візки: «Свіжі оселедці, живі устриці, морські равлики!» Закутана в довгий дощовик бідна жінка торгувала дрібничками з кошика: «Помаранчі, шнурки, дрібнички!»

Я зупинилася поглянути, що в неї є. Крім уже згаданих помаранчів, які радше були коричневими, ніж помаранчевими, і шнурків для черевиків, вона продавала купу пошитих зі звичайних клаптиків тканини серветок для чорнильних ручок, але незвичайної квадратної форми — це були вправно складені квіточки й метелики.

— Ловкі, — похвалила я, торкаючись їх. — Ви сама їх шиєте?

— Атож, мем, хоча я біля тої роботи майже осліпла.

Бідолашна працювала при свічці, каміні чи навіть уночі під світлом вуличного ліхтаря, не сподіваючись на краще освітлення.

Тримаючи в руках блакитну бавовняну пташечку, я запитала:

— Скільки ж ви продали?

— Менше, ніж хотілося б, мем. — Її порепані губи тремтіли. Власне, ми обидві стояли й трусилися від холоду. — Авжеж, із розкішних вулиць, де люди не шкодують копійку, поліціянти мене виганяють.

— То ви живете десь тут?

— Ні, мем. У Саутерку, мем, але там такого не купують.

Ще б пак! Саутерк, що по той бік Темзи, був осередком сумнозвісних театрів, картярства, цькування ведмедів та інших забав.

І коли жінка повернеться в Саутерк, навряд чи хтось із мешканців Бейкер-стріт зустріне її знову.

— Я дам вам гінею за все, разом із кошиком. І обміняю свою накидку на ваш дощовик, — запропонувала я.

Жінка витріщилася на мене, але розсудливо утрималася від запитань. Ми розійшлися: вона, радісна, у моїй накидці та з кругленькою сумою грошей, а я, у її дощовику та з її кошиком, пішла, вигукуючи з відповідною вимовою, властивою простолюду: «Помаранчі, шнурки, обновки!»

Хороший маневр, і до того ж доречний, бо тепер я мала змогу ходити туди-сюди цією частиною Бейкер-стріт цілих сорок п’ять хвилин (ба навіть продала дві серветки для чорнильних ручок!), доки не побачила Шерлока Голмса, що виходив зі свого помешкання.

Не в джентльменському вбранні, звісно. Він замаскувався настільки, щоб я не помітила й не впізнала його, аж доки не стане запізно. Тож він убрався як звичайний робітник: у пальто, підперезане ременем, фланелеву сорочку й полотняний кашкет, з-під якого на лоб спадало волосся.

Рішучим кроком він рушив у напрямку Британського музею і проминув мене, навіть не глянувши. Крім того, що напустив чуба на лоба, він нічогісінько не змінив на обличчі, і з болем у серці я зауважила, що його яструбине лице дійсно зблідло та змарніло, як і казав його друг Ватсон.

Мовчки страждаючи від дивного внутрішнього болю, я дивилася, як він проходить повз.

Набравши в груди повітря, я напружено видихнула.

І рушила далі.

Зупинившись біля овочевої крамнички, я поставила кошика й ногою підсунула його під ящик, на якому були викладені яблука. Відтак купила половину цибулини.

Дорогою до будинку номер 221 я замотала її в хустинку й приклала до очей, які миттєво почали сльозитися.

Чудово.

Цієї суворої пори року на вулицях уже панував присмерк. Авжеж, мій брат обрав такий час, бо це сприяло його задуму. Вже стемніє, коли Шерлок дійде до сходів музею, де…

Ох, матінко, а що, як я жахливо помиляюся? Що, коли ти все-таки там чекаєш на мене?

Цибулина в хустинці стала непотрібною. Від цієї думки я справді заплакала.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Немолода жінка у скромних блузці та спідниці вийшла на мій стукіт, вона здавалася спантеличеною, але не враженою моїм риданням на порозі.

— Чи… вдома… містер Шерлок Голмс? — запитала я між схлипами. Я забула, що маю говорити як кокні[17] («Олмс»), що пасувало б моїй зовнішності, але жінка, можливо, нічого не помітила через мій плач.

— Бережи тебе Боже, люба! А він щойно пішов. — Сивоволоса місіс Гадсон, яка закуталася в шаль, щоб поговорити зі мною, виявилася чуйною людиною. Я, звісно, знала власницю квартири з творів доктора Ватсона, але пильнувала, щоб не назвати її на ім’я.

Я заголосила:

— Але… але я… мушу побачити його сьогодні.

— Я не знаю, коли він повернеться, міс.

— Мені… все одно. У мене… така біда. Я почекаю.

— Але його може не бути годинами, — тремтячи навіть під шаллю, вона відступила на кілька кроків у глиб будинку, готуючись зачинити двері. — Чому б вам не прийти пізніше?

— Я зачекаю. — Хлипаючи, я плюхнулася на крижаний ґанок.

— Господь із вами, люба, ви не можете чекати тут. Ви ж замерзнете. Заходьте, заходьте.

Як я й сподівалася, вона повела мене нагору й впустила до вітальні мого брата.

— Боже… — пробурмотіла я, трохи забувшись від здивування безладом. Я ще ніколи не бувала в холостяцькому житлі. Звісно, з творів доктора Ватсона я знала, що там буде тютюн (у носку персидської туфлі, не інакше!) і скрипка (інструмент і смичок недбало кинуті на стільці), листи, пришпилені складаним ножем до камінної полиці, дірки від куль у стінах і таке інше. Але я була погано підготовлена до того, чого тут не буде. Ніяких квітів. Жодних мереживних подушок. Ані натяку на волани на кріслах.

Схоже, бути чоловіком — це коли бракує здатності бути жінкою.

Місіс Гадсон поцокала язиком, дивлячись на розкидані всюди книги й папери.

— Містер Голмс охайний в одязі та особистих звичках, але не в побуті, — виправдовувала вона його. — Він справжній джентльмен. Яка б у вас не була скрута, він зробить усе можливе, аби допомогти вам, міс, і неважливо, можете ви йому заплатити чи ні.

Від її слів мені на очі знову навернулися сльози, адже, попри підступні плани Шерлока, я хотіла вірити в його добре серце.

— Дозвольте взяти у вас плащ, міс! — Місіс Гадсон хотіла було зняти його з моїх плечей.

— Ні! — Я міцніше загорнулася в дощовик, адже він прикривав занадто модну сукню Айві Мешл. — Ні, — повторила я, — дякую. Мені холодно.

— Добре, міс, тоді просто сідайте. — Добра жінка звільнила від газет крісло біля каміна. — Я принесу вам чаю.

І вона квапливо вийшла.

Не встигла місіс Гадсон зачинити за собою двері, як я підхопилася і якомога тихіше підійшла до братового столу, нетерпляче змахуючи віями сльози з очей. Із затуманеним поглядом я перебрала гору паперів, але не знайшла того, що шукала, й кинула їх.

На вже прибраному столі не залишилося нічого, крім лампи й письмового приладдя.

Звісно, предмет моїх пошуків міг бути де завгодно в кімнаті, але я припускала, що брат, хоча й може кинути скрипку на стілець, поводився б із важливим доказом дуже дбайливо. Я спробувала зазирнути в шухляду столу.

Замкнена.

Діставши з-під дощовика свою брошку, себто кинджал, я вставила його тонке, мов у стилета, лезо в замкову шпарину й намацала механізм замка.

Мушу визнати, що мені не бракувало досвіду в цьому мистецтві. Усі заповзятливі діти, які ростуть побіля добре захищених комор і цукорниць, врешті-решт вчаться зламувати замки.

Цей теж клацнув і піддався. Повернувши кинджал у схованку під виглядом брошки, я висунула шухляду столу.

Я очікувала побачити пера, промокальний папір, дерев’яну лінійку й таке інше.

Проте нічого подібного не помітила.

Натомість у шухляді містилася своєрідна «композиція» з братового специфічного життя: револьвер, коробка з патронами, маленька пляшечка з якоюсь прозорою рідиною, що лежала на боці, голка та шприц (як у лікаря) у відкритому оксамитовому футлярі, а також вишукана фотографія гарної жінки в рамці — предмет, що викликав у мене неабияке зацікавлення, коли я знайшла час про нього подумати.

Але все це я побачила вже у спогадах. Тієї миті вся моя увага була прикута до предмета, що лежав зверху на всій цій купі.

Тремтячими пальцями я схопила її — дорогоцінну, проілюстровану й написану від руки книжечку з шифрами, яку створила для мене матінка. Я вкотре заплакала, побачивши її знову. Проте цілувати її, пригортати й таке інше зовсім не було часу. На сходах вже чулися кроки місіс Гадсон. Рвучко я засунула книжечку шифрів глибоко за пазуху, закрила шухляду, трьома м’якими швидкими кроками повернулася до свого крісла й тільки-но вмостилася, загорнувшись у дощовик, як зайшла місіс Гадсон, несучи тацю.

— Пригощайтеся чаєм, міс! — Вона налила й подала мені цей життєдайний напій, а потім — який жах! — налила чашечку й собі та підсіла скласти мені компанію. — Вам досі холодно, люба? Може, відкинете дощовик за плечі, щоб вам було зручніше пити.

Я крутнула головою, без проблем вдаючи непослідовну, майже істеричну панянку в біді (бо мені таки було тривожно), проте подумала: «Це нікуди не годиться». Мабуть, я трохи переграла. Що, як співчутлива місіс Гадсон планує панькатися зі мною, доки не повернеться мій брат?

— Не бажаєте пирога з горіхами? — Жінка простягнула мені тарілку.

Знову крутнувши головою, я невпевнено мовила:

— Н-ні, дякую. Я, ем-м, місіс… — я урвала мову саме вчасно.

— Гадсон, люба.

— Місіс Гадсон, я хотіла спитати… — Вдати зашаріле лице неможливо, та мені й не треба було — я почервоніла по самі вуха, бо таки й справді сором’язлива. — Природна потреба… — пробубоніла я. — Чи не можна було б…

— Ох, бідолашна, звичайно! — І добродушна жінка схопилася на ноги. — Можете трішечки зачекати? Я мушу піти, гм-м, усе підготувати.

Я знала, що вбиральня розташована в найдальшому кінці помешкання на першому поверсі, біля чорного входу, бо такі «хатні зручності» видають каналізаційний сморід. Нікому не хочеться, щоб вони були поруч із кухнею чи вітальнею. І місіс Гадсон, перш ніж мене туди провести, мала перевірити стан вбиральні, напахтити П, принести туди глечик гарячої води та свіжий рушничок.

Щойно на сходах стихло відлуння її кроків, я підхопилася, навшпиньках підійшла до дверей братової кімнати й тихо їх прочинила. Прислухавшись і не почувши нічого, що могло б мене насторожити, я вислизнула, залишивши двері відчиненими, щоб не видавати зайвих звуків, зачиняючи їх. Тихцем зійшла вниз і безперешкодно втекла через головний вхід, адже місіс Гадсон, певна річ, досі була зайнята, задовольняючи моє вельми делікатне прохання. Напевно, вона почула, як за мною зачинилися важкі вхідні двері. Але я побігла, а до стоянки кебів на розі було недалечко.

Візник недовірливо глянув на таку кепсько одягнену пасажирку, але я кинула йому соверен і стрибнула в карету.

— Британський музей!

Золота монета в руці миттєво переважила здивування чи опір із боку візника, тож він негайно взявся до справи.

Я насунула каптур дощовика якнайнижче, щоби приховати лице, й нетерпляче витерла руками сльози. (Свою хустинку разом із цибулиною я десь загубила.) Більше не рюмсати, наказала я собі — ідучи на дещо ризиковане, навіть нерозумне, мені слід бути напоготові.

Кеб зупинився біля сходів Британського музею.

Замість того щоб вийти, я визирнула з тіні кеба. Знайти брата Шерлока було досить легко: він сперся на одну з колон у стилі грецького відродження цього шанованого закладу, пихкаючи цигаркою, — образ нікчемного нероби. Дуже ймовірно, що якийсь констебль незабаром візьме його за барки й накаже забратися звідти. Що ж до мами, то не було жодного її сліду. Якби раптом повідомлення таки надійшло від неї, тобто Шерлок перехопив би його, а не склав самотужки, якби матінка таки з’явилася, то брат, певна річ, тут би не ошивався.

Полегшено зітхнувши, я посміхнулася. Увесь цей час я мала рацію. Матінка була в надійному місці десь за містом, а Шерлок намагався перехитрити свою безславну молодшу сестру. Коли він повернеться додому, то побачить, хто з нас розумніший.

Візник з’явився біля дверей.

— Міс?

— їдьмо далі, — сказала я йому.

Решту вечора у теплі невеличкого вогнища я блаженно вертіла в руках віднайдену книжечку шифрів. Яке це щастя — знову побачити знайому першу сторінку, витончено обведену маминими золотавими та брунатними хризантемами навколо написаного нею від руки «О ЛОН ЕРІ ВЕР ЕПЇ ОМИ МЕТ НАЗ ИРХ». І дещо нове: на цій сторінці Шерлок олівцем написав розгадку: «ЕНОЛО ПЕРЕВІР МОЇ ХРИЗАНТЕМИ».

На наступній сторінці, оздобленій анемонами, він написав друкованими літерами: «ЗАЗИРНИ В МОЇ АНЕМОНИ ЕНОЛО». І так далі: він розгадав послання, проілюстроване плющем на тину («ЕНОЛО ПЕРЕВІР МОЇ НАВЕРШНИКИ»). Власне, йому вдалося розшифрувати всі послання, в тому числі й ті, які я не подужала. На сторінці, оздобленій братками: «ХАЙ БУДЕ ЛЕГКО НА ТВОЄМУ СЕРЦІ ЕНОЛО ПЕРЕВІР МОЄ ДЗЕРКАЛО». Я з болем задумалася, яке саме дзеркало і що мій брат знайшов за ним. Може, не тільки гроші? Можливо, записку від матінки з вибаченнями чи то прощальними словами, з висловленням турботи або навіть…

Я спинила себе занадто близько від слова «любов». У матусі були важливіші справи. Вона жінка з характером, розумом і принципами. Суфражистка, невтомна у своїй відданості питанням прав слабкої статі. Вільнодумиця. І художниця.

Дуже хороша художниця, про що свідчать любовно — або, щоби вдатися до іншого слова, — вишукано зображені квіти, які прикрашають книжечку в моїх руках.

Хоча я понад усе любила мамині роботи, та тепер зрозуміла, що більше звертаю увагу на братові примітки. Він написав їх олівцем так легко, що я могла б стерти їх без зусиль, і моя книжечка шифрів знову стала б такою, якою її подарувала мені матінка. Але, на свій подив, я виявила, що хотіла б зберегти Шерлокові «втручання». Мені хотілося щось мати й від брата, хай то будуть навіть маленькі, стрункі написи під маминим мистецьким почерком.

На мою думку, почерк багато розповідає про людину — як про те, що на видноті, так і про приховане. Я вважала свого брата Шерлока видатним детективом, проникливим і владним, але його почерк дрібніший, ніж у матері. Він не вважає себе аж таким визначним. Можливо, брат по-своєму трохи сором’язливий, як і я. Хоча й суворо логічний. Вигадливий почерк моєї матері можна було б списати на художній хист, але водночас, як мені здавалося, він виказував її прагнення, мрії, ідеалізм. А в друкованих літерах мого брата — жодних мрій. Тільки суворий реалізм науковця.

Хоча, застерегла себе я, за інших обставин, можливо, у листі до друга, написаному від руки, проглядалося б більше душевності. У людей можуть бути різні почерки. От взяти хоча б леді Сесілію.

Хоча, можливо, це не найкращий приклад. Адже її почерки занадто різні. З одного боку, стримані, правильні, елегантні нотатки й листи, і по-дитячому великі, написані задом наперед карлючки — з іншого…

…боку.

І раптом у напівдрімоті перед каміном, без жодної думки про те, щоб зробити щось чи когось знайти, я яскраво уявила письмовий стіл леді Сесілії. Мій розум неначе встромив пластину в чарівний ліхтар, викликавши проекцію картинки, і я побачила чудове нефритове письмове приладдя леді. Розміщене ліворуч.

Я чітко пригадала, як бачила, що Лілі, віддана покоївка, переставила чорнильницю, авторучку й інше приладдя праворуч.

Потрясіння від раптової здогадки вмить прогнало мою сонливість. Я сіла, випроставшись, і втупилася у свій туалетний столик.

Дуже скромний гребінець, баночка крему для рук тощо вишикувалися на ньому справа, звичайно, адже я праворука.

А де на комоді стояв набір леді Сесілії зі срібним тисненням?

— Отакої! — прошепотіла я.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

— Гаряча вода, міс мешл!

Підскочивши з переляку після кількагодинного сну від занадто бадьорого вигуку моєї домовласниці, я протяжно застогнала: почуття перемоги над моїм братом Шерлоком за ніч вивітрилося, змінившись жахом перед можливими наслідками.

— Міс Мешл, ви не спите?

— Хай їй грець! — Глуха старенька, звісно, не почула мою не надто чемну відповідь.

Мені ой як не хотілося вставати й іти на роботу. І можна було б сподіватися, що я залишуся в ліжку, адже умови найму міс Мешл у доктора. Раґостіна були надзвичайно поблажливі. Однак я не могла проспати весь ранок у власній кімнаті, не викликавши цікавості моєї домовласниці.

— Міс Мешл! — Місіс Таппер легенько постукала у двері.

— Та Боже ж мій, — роздратовано буркнула я собі під ніс, а тоді голосно крикнула: — Я не сплю!

— Га? Ви вже встали?

— Так! Дякую, місіс Таппер!

Ну звісно, цього ранку на сніданок була кров’янка. Мене верне від кров’янки. З цієї та інших причин міс Мешл прийшла на роботу в кепському настрої.

Учора (може, це й на краще) в мене не було часу поміркувати про свого брата Шерлока, але тепер я усвідомила, яку він становить небезпеку, адже знає набагато більше, ніж слід.

Як видно з повідомлення «АЙВІ ЗУСТРІНЬМОСЯ СХОДИ БРИТАНСЬКОГО МУЗЕЮ», він знає моє вигадане ім’я.

Зі слів доктора Ватсона, Шерлоку відомо, що в мене є гроші.

Він знає про моє зашифроване листування з мамою і навіть розшифрував його.

А найгірше, що будь-якої миті він може дізнатися ще більше від свого найкращого друга, вищезгаданого доктора Ватсона. А раптом мій брат зглянеться на щиру турботу Ватсона і звіриться йому? Що, коли Ватсон зізнається Голмсові про візит до доктора Раґостіна? І тоді впродовж однієї дружньої розмови увага Шерлока Голмса цілком перемкнеться на Айві Мешл.

— От прокляття! — пробурмотіла я, заходя- чи до свого кабінету. — Бий його лиха година! А раптом ворони побіліють?

Сівши коло каміна, я вигнала страх із думок, проте не з тремтячого тіла. Попиваючи чай, прочитала ранкові газети, переповнені звичними потрясіннями й жахіттями. Натовп антивакци- наторів в Іст-Енді погрожував дільничній медсестрі. Кілька працівниць із благодійної організації заарештовано на Голівелл-стріт за розповсюдження «порнографічних» матеріалів про «профілактичні огляди» для вагітних. Вибух газу прогримів у будинку в Найтсбриджі, убивши трьох слуг і завдавши чималої шкоди родині. Ходять чутки, що робітники доків проводять нелегальні збори підривного характеру. Сільське господарство продовжує занепадати через дешеву імпортовану кукурудзу з Америки. І так далі.

Але від мами досі не було жодної звісточки.

А під три чорти все!

Це від холоду мене тіпає, сказала я собі. Адже поки переглядала газети, вогонь згас. Тож я кинула їх усі на решітку і в цьому тимчасовому спалаху тепла — й тріумфу розуму над тілом — попрямувала до письмового столу. Брат Шерлок хай іде собі… іде до… до френолога, і я нічого не можу вдіяти з мамою, але якщо хочу називати себе зникологинею, то краще братися до роботи.

Узявши стосик писального паперу, я швидко накидала олівцем кілька маленьких начерків симпатичної голівки леді Сесілії. На одному домалювала вишукано оздоблений крислатий капелюх, на другому — плаский «циганський» капелюшок, на третьому — солом’яний, на четвертому — крихітний капелюшок під оберемком пір’я за останньою модою, на п’ятому — просту шаль. Вогонь знову згас, і в кімнаті ставало дедалі прохолодніше. Я тремтіла, пальці закоцюбли так, що ледве тримали олівець, однак я продовжувала малювати: зобразила леді Сесілію з волоссям, зібраним у пучок, та без капелюха, тоді з пов’язкою навколо голови, далі — в чепчику покоївки, з гребінцем, що визирав з-поза її голови, наче горобиний хвостик, із волоссям у сітці і, насамкінець, у вуалі. Задоволена зробленим, я простягнула руку до шнурка й подзвонила.

— Джодді, — попросила я, коли з’явився цей енергійний хлопчина, — підкинь вугілля в комин, будь ласка.

Він кинувся виконувати прохання. Вмостившись у кріслі й простягнувши руки до жаданих язичків полум’я, я залишила начерки на столі, де хлопчик міг їх побачити, повернувшись із наповненим відерцем вугілля.

Крадькома я краєм ока спостерігала за ним. Він зиркнув на малюнки і зупинився як укопаний, втупившись у них. Тепер уже не мало значення, що я повернула голову й зацікавлено за ним спостерігаю, бо вся його увага була прикута до начерків.

Я підвелася й стала поруч.

— Ти все-таки впізнаєш її? — запитала я.

Цілком забувши про манери, він кивнув.

Я не звернула уваги на цей огріх і запитала:

— Коли ти її бачив?

— Я точно не знаю, міс Мешл.

— Торік?

— Ні! Цього чи того тижня.

— На розі вулиць? Із кошиком?

— Так.

— І як вона була одягнена?

Він вказав на малюнок дівчини з пов’язкою навколо голови.

— Ох, — видихнула я здивовано і навіть забула решту питань. В мене ледь не підкосилися ноги.

Бо те, що людина носить на голові, підкреслює її суспільний стан так само напевно, як і в разі, якби вона носила на шиї табличку.

А в цьому випадку на табличці леді Сесілії було б написано «Злидарка».

От тобі й склала теорію, що нібито вона, як і я, намагалася рятувати бідну лондонську братію.

А натомість дівчина, схоже, сама поповнила ряди нужденних.

За кілька годин у накидці з візерунком пейслі поверх дорогої, але стриманої візитної сукні з прусської голубої мериносової вовни «місіс Раґостін» знову прибула до величного маєтку сера Юстаса Алістера, баронета.

Але замість того, щоб одразу підійти до дверей, я деякий час постояла на тротуарі, оглядаючи особняк. Тоді як заміські маєтки зазвичай простягалися горизонтально, будинки у велелюдному Лондоні неодмінно будували за вертикальним планом — у підвалі кухня, над нею їдальня (до якої веде вантажний ліфт), потім вітальня (подалі від шуму та бруду вулиць), на наступному поверсі спальні, над ними дитячі й навчальна кімнати, і так далі аж до приміщень прислуги й горища.

Спальня леді Сесілії, як я знала з минулого візиту, розташовувалася на рівні дитячих, якраз під кімнатами слуг.

Міряючи поглядом відстань від цього поверху до землі, я похитала головою. Потім, вчасно згадавши, що граю роль леді, і втримавшись від звичних сягнистих кроків, я подріботіла за ріг будинку, щоб поглянути, чи не краща ситуація з тильного боку будівлі.

Авжеж, не краща, і поки я витріщалася на вікна леді Сесілії, кілька слуг сторопіло перервали свою надворішню роботу, щоб повитріщатися на мене.

— Ти! — владно гукнула я хлопця, який насилу тягнув помийні відра. — Ходи-но сюди.

Він, звісно, негайно послухався, хоч і гадки не мав, хто я така, адже я прибрала вигляду та манер представниці панівного класу.

Коли він став переді мною, я вже тихіше звернулася до нього:

— Драбина, по якій леді Сесілія покинула дім, — де вона зберігається?

Адже драбина мала неодмінно бути десь тут. Ніхто не зміг би непомітно пронести таку річ уночі вулицями Лондону.

Від такого відвертого запитання на заборонену тему хлопчині аж мову відібрало, й він лише жестом показав на каретню — таку велику, що в ній можна розмістити кілька родин, яким не пощастило бути такими заможними, як баронет.

Поруч надворі стояла розкішна відкрита чотириколісна карета, яку полірували троє конюхів. Принаймні доки не завмерли, приголомшені моєю появою.

Я плавним кроком підійшла до них.

— Покажіть мені ту драбину, — наказала я.

Один із конюхів, певно, найпритомніший, провів мене в каретню й показав угору, де на кроквах висіла драбина.

Дуже міцна дерев’яна драбина.

Що складалася з чотирьох частин.

Будь-яку з них мені було б досить важко підняти й майже неможливо зрушити з місця зберігання без сторонньої допомоги.

А щоб дістатися до вікна леді Сесілії, треба було б скріпити всі чотири частини й підняти одночасно.

— Дякую, — сказала я й пішла геть так само, як і прийшла, без жодних пояснень і з клубком сплутаних, мов пряжа в кошику, думок, до чого я зрештою почала вже звикати.

Після невеликої паузи, глибоко подихавши й викликавши в пам’яті мамине обличчя, щоб повернути собі самовладання, я підійшла до вхідних дверей і постукала. «Будь полохливою юною нареченою доктора Раґостіна, — подумки нагадала я собі, коли назустріч вийшов понурий дворецький, — простакуватою, сором’язливою і дуже наївною».

Цього разу леді Теодора чекала вгорі парадних сходів і офіційно прийняла мене у вітальні, через що стало ще складніше ділитися з нею найбільш особистими та сміливими думками, яких я дійшла. Та ще через її сукню з трьох тканин: ліф і шлейф із чорної тафти на фіолетовій оксамитовій спідниці, задрапованій так, щоб було видно дрібні зборки нижньої спідниці з сірого шовку. Цей одяг, а також важке намисто з блискучих чорних самоцвітів відтіняли блідість її прекрасного лиця. Яким би вишуканим не було її вбрання, через його кольори складалося враження, що жінка вже в жалобі, ніби її доньки, леді Сесілії, вже немає серед живих.

З піднесеною головою і холодним поглядом на блідому обличчі леді Теодора підвелася, щоб привітати мене, але я помітила, що за ті кілька днів, відколи я бачила її востаннє, вона помітно схудла.

Перетинаючи кімнату, замість звичайного ввічливого вступу я вигукнула:

— Ви не повинні втрачати надію, міледі!

На мить вона закам’яніла, та враз її поважність розсипалася, мов лід на потічку під натиском весняного паводка.

— Ох, місіс Раґостін! — Обм’якши, вона потягнулася до моїх рук, і ми сіли одна навпроти одної на канапі, майже торкаючись колінами. — Ох, люба місіс Раґостін, я знаю, що повинна й далі сподіватися на краще, але як, коли про мою дочку немає жодної звістки? — Вона ще стривоженіше нахилилася до мене, тремтячи. — Чи знайшов доктор Раґостін хоч якийсь слід чи будь-який знак або зачіпку, що стосується моєї бідолашної загубленої Сесілії?

Я відповіла обережно:

— Можливо, є певні свідчення.

— Ох! — Хапаючи повітря, вона піднесла руку до прикрашеної коштовностями шиї. Заради своєї сукні сьогодні їй довелося «стиснути талію». Це означає, що леді була туго зашнурована, а через її клятий корсет ця розмова буде надзвичайно складною — дивись, вона ще й зомліє.

— Доктор Раґостін вирішив, що розмову з вами маю знову провести я, — пробурмотіла я, — а не особисто він, бо справа делікатна.

— Так, звісно. Я вся тремчу… тобто я вже було злякалася…

— Запевняю вас, доктор Раґостін вивчив справу надзвичайно ретельно.

— Безумовно.

— Він попросив мене дещо у вас запитати.

— Що завгодно! — Вона знову обхопила мої руки.

Глибоко вдихнувши, що було мені під силу, адже я носила корсет лише для того, щоб він тримав стегнові накладки та збільшувач грудей, я запитала:

— Леді Сесілія була лівшею?

Здавалося б, досить невинне запитання. Втім, не тоді, коли воно адресоване комусь із аристократії.

— Авжеж, ні! — Леді Теодора відсторонилася від мене. — Що за… я ще не… донька баронета — й лівша?

Оскільки я припускала, що так може статися, то підготувалася. Анітрохи не реагуючи на шок леді Теодори та її обурення, я заспокійливим голосом заворкотіла:

— Звісно, не зараз, міледі, — збрехала я, бо вважала, що дівчина таки давала волю своїй ліворукості на самоті, у власних покоях. — Коли леді Сесілія була ще маленькою, адже навряд чи можна очікувати, що дитина усвідомлює правила пристойної поведінки, чи не так? Чи виявляла вона тоді схильність до ліворукості?

Леді Теодора ухилилася від мого смиренного, але прямого погляду. Дивлячись на оксамитовий квітчастий килим, вона пробурмотіла:

— Можливо, її нянька про щось таке згадувала.

— А її гувернантка це колись коментувала?

— Ну, я… щось не пригадую… якщо леді Сесілія колись і була лівшею, то її від цієї схильності відучили, звісна річ.

Це було зізнання такого масштабу, що в мене поза спиною сипнуло морозом, і не з причин, які могла б зрозуміти леді Теодора. Власне, я й сама навряд чи припустила б таку думку, якби не надзвичайна свобода мого виховання. Мене виховувала матір, яка вірила в те, що всьому треба дозволити рости вільно. Тож я уявила, як велося леді Сесілії: її ляскали по дитячих пальчиках, коли вона намагалася скористатися «неправильною» рукою, іграшки забирали з лівої руки й перекладали в праву, а скільки разів сварили. Її ліву руку могли прив’язувати за спиною, коли настала пора вчитися писати. Під час навчання їй, мабуть, часто давали по руках або шмагали ременем по лівій долоні.

І з цими жорстокими тортурами вона пройшла весь суворий вишкіл, щоб стати оздобою світського товариства. Ходила з книжкою на голові для досконалої постави. Навчилася вишивати — правою рукою, мала «чудові досягнення в усіх ремеслах» — правою рукою, і малювала розмиті солоденькі пастелі.

Та чи могло статися так, що саме лівою рукою записані важкі, похмурі думки в її щоденниках? Що лівою рукою дівчина створювала сильні, суворі малюнки вугіллям?

Матінка дещо мені розказувала, — здається, оті дикі та вільні дні дитинства у Ферндел-Холі були так давно, але насправді відтоді минуло менше року, — ми тоді обидві прочитали новий дешевенький бульварний роман «Химерна історія доктора Джекіла й містера Гайда». Твір нагадав мамі про дослідження людського розуму, нещодавно розпочате в Німеччині, в ході якого психіатри намагалися краще зрозуміти божевільних за допомогою таких понять, як ідея-фікс, роздвоєння особистості тощо. Мама продемонструвала роздвоєння особистості, склавши навпіл по вертикалі фотопортрет, прямо по центру обличчя людини, і приклавши кожну половину до дзеркала так, щоб утворилося нове лице, яке ледве помітно, однак приголомшливо відрізнялося від оригіналу.

Чи могло статися, що в леді Сесілії було роздвоєння особистості? Чи можливо, що леді Сесілія, яка користувалася лівою рукою, кардинально відрізнялася від тієї, що користувалася правою?

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Решту дня мій настрій був пригніченим.

Ну як можна бути такою нетямою? З якого дива я припустила, що леді Сесілія могла б і робила б те саме, що і я?

Наприклад, взялася б опікуватися лондонськими жебраками.

Помилкове припущення.

Чи втекти?

Теж хибний здогад.

Чи підняти велику важезну драбину?

Дурниці.

Драбина — чесне слово, от я дурепа! Драбину слід було оглянути перш за все, а ще я мала б набагато швидше подумати про вбрання, яке бачила в гардеробі леді Сесілії: мініатюрні сукенки, які носила набагато тендітніша за мене дівчина. Як же безглуздо було вважати, що леді Сесілія могла сама приставити драбину до вікна! Сумніваюся, що це вдалося б зробити й мені, навіть за великого бажання.

Крім того, в мене не було підстав вважати, що леді Сесілія дійсно цього хотіла.

І точно не було жодних причин думати, що її ідеї чи вподобання хоч трохи схожі на мої.

Я була сліпа.

А ще називала себе зникологинею?! Треба діяти куди краще. Взяти нарешті свій норовливий розум у руки, так би мовити. Застосувати сувору логіку. Обміркувати всю цю справу до кінця.

Отож, опинившись на самоті у своїй кімнатці, я одразу всілася з переносним столиком на колінах та свічками, близько поставленими обабіч, щоб цим і зайнятися. На папері.

Ну гаразд. Які варіанти щодо зникнення леді Сесілії? Мені на думку спадали лише три:

Втеча з коханцем

Самостійна втеча

Викрадення

На користь втечі з коханцем я записала:

Схоже на це: драбина при вікні

Таємне листування з Александром Фінчем

Таємні зустрічі з ним же

Проти:

Жодних згадок у щоденниках про всепоглинаючу пристрасть до Александра Фінча чи будь-кого іншого

Тільки сірий сургуч

Ліжко розстелене — чому?

Нічого з гардеробу не зникло

Леді з підозрюваним не знайдена

Александр Фінч — найменш, можливий об'єкві жіночої прихильності

Я завагалася над останнім твердженням, адже воно було суб’єктивним, а не суворо логічним, та зрештою залишила його, щоб рухатися далі.

Самостійна втеча. За:

Дуже переймалася соціальними та реформаторськими питаннями — згідно зі щоденниками Розвинула подвійну особистісвіь, вугілля проти пастелі

Поламала свої пастелі. Висновок: Бльше не хотіла бути такою людиною

Проти:

Хто їй допомагав? Вона не могла сама приставити драбину до вікна

Для чого брати драбину? Вона могла вийти й через двері

Чому її ліжко було розстелене?

Що вона одягла?

Гм-м.

Усе ще не почуваючись набагато мудрішою, я спробувала повторити той самий хід міркувань із третім варіантом:

Проти:

Чому бона не кричала? Або чому її ніхто не чув? Як її знесли бниз по драбині?

Чому її обрали за жертву? І хто?

Чому не було вимоги бикупу?

Щодо першого заперечення, то його можна пояснити тим, що викрадач або викрадачі позбавили леді свідомості до того, як вона закричала, можливо, за допомогою хлороформу. Що ж до викупу й вибору жертви, то цілком можливо, що леді Сесілію викрали з іншою, мерзенною метою, над якою я воліла краще не думати. Власне, я лише туманно уявляла суть явища під назвою «біле рабство». Цей здогад здавався притягнутим за вуха.

І ліпше його відкинути, бо як, як можна знести непритомну дівчину такою довгою драбиною? Я чула, що пожежники можуть перекинути людину через плече й здійснити короткий спуск, але навіть для найсильнішого чоловіка зробити таке з четвертого поверху — дуже ризиковано. Нерозсудливо. Власне, безглуздо. Чому він просто не зніс її сходами?

Але докази чітко вказували на те, що цього насправді не було: двері на першому поверсі залишилися на засуві, а віконних шпінгалетів ніхто не чіпав.

Може, він спустив її зі спальні за допомогою мотузки та обв’язки?

І з драбиною на шляху?

Можливо, через інше вікно?

Навряд чи, адже воно якраз над обгородженим проходом у підвал і діжкою для дощової води.

Щодо тильного вікна, то викрадачів тоді мало б бути щонайменше двоє: один повинен був злізти й відсунути драбину від вікна, поки інший спускав би непритомну дівчину, а потім приставити драбину назад, щоб другий спустився. А відтак вони мусили б її, знерухомлену, нести.

Яке ж безглуздя. «Вони»? Хто «вони»? Й напевно такі складні діяння не пройшли б повз увагу констебля, який кожні кілька хвилин патрулює цей заможний район.

От тобі й суворе застосування логіки, яке призвело до найабсурдніших висновків. Серед трьох версій — втеча з коханцем, самостійна втеча та викрадення — жодна не здавалася менш безглуздою за інші.

Нічого не сходилося. Дурепа я, а не зникологиня!

Жбурнувши папери у вогонь, я схопилася на ноги, підняла матрац і дістала свій чернечий балахон. Страх, що на мене знову нападуть із гаротою, тепер здавався кращим за відчуття власної безпорадності.

Увечері, коли місіс Таппер пішла до своїх покоїв, черниця в чорному одязі й під важкою вуаллю прошмигнула надвір, щоб чимось зарадити лондонській бідноті.

Горезвісний лондонський туман, «гороховий суп», як його називали, цієї ночі був таким густим, що мій ліхтар неначе плив, як привид, на кінчику моєї простягнутої руки, загубившись у майже непроглядному мороці. У такі ночі або навіть дні, коли повітря перетворюється на жовто-коричневий брудний бульйон, візникам доводиться вести своїх коней пішки, а моряки іноді оступаються з доків на Темзі й тонуть.

А перехожі стають жертвами підступів частіше, ніж зазвичай. Просто зараз головоріз може стояти за пів метра від мене, і я його не побачу. Або душій…

Від цієї думки я затремтіла, як від вогкого холоду, ні, радше здригнулася — від одного тільки спогаду про ту страшну силу, яка схопила мене ззаду, стискала, душила… А потім лише темрява, аж до розмитого спогаду про якогось огидного чоловіка, що підняв було мою вуаль, перш ніж я втекла. Суцільний жах. Та ніч — найчорніший зі спогадів, такий же лихий, як і мерзенний пристрій, до абсурду простий. Палиця з малакського дерева й шнурівка. Це ж треба, досі не можу позбутися…

Подумки я намагалася відігнати цей образ. Не час зациклюватися на такому жахітті, не тоді, коли я майже відчуваю дотики зловісних тіней лондонської ночі. Постійно прислухаючись до найменшого небезпечного звуку, я крокувала далі, не шукаючи цієї ночі нещасних, а прямуючи до конкретного місця. Власні страхи можна контролювати. Я переконувала себе, що значно більше лондонців померли просто дихаючи брудним повітрям, аніж від усіх злочинів разом узятих. Адже не може бути безпечно вдихати повітря, від якого чорніють очі та ніздрі. Я могла це витримати, бо виросла на чистому повітрі у провінції. А що казати про тих, хто народився тут, щоб дихати цією сажею, ледве животіти й помирати на брудних вулицях? Я встигла помітити, що лондонські злидарі були слабосилими й рано помирали.

Де вже їх картати за пияцтво!

Тулячись докупи, щоб пережити ночі, навіть найбідніші люди часто прикладалися до пляшки джину, яку передавали між собою, щоб хоч трохи полегшити свою холодну й жалюгідну долю.

Удень вони не довіряли незнайомцям, а от уночі випивка розв’язувала їхні язики. Цей факт, думаю, і пояснює час, коли сталася ця дивна зустріч.

Щедро навантажена звичними запасами, я поспішала до робітного будинку, де на кам’яних сходах днювали й ночували найбідніші з бідних, нужденні старі жінки, яких називали «плазунками» або «сплюхами». За давнім звичаєм, їм було даровано цю маленьку милість замість побоїв від поліцейських, які випадали на долю звичайних жебраків-чоловіків.

Бідолашні, вони палили б навіть вуличне сміття, якби мали хоч якесь вогнище…

Завернувши за ріг робітного будинку, я на мить вражено зупинилася. Замість очікуваних тіней на сходах я побачила металеву діжку, в якій весело палахкотіло чимале полум’я. Сьогодні можна й не запалювати мої бляшанки з парафіном.

Старі жінки не тулилися докупи, здригаючись під ковдрами, які я їм дала, — вони обступили вогнище, і на їхніх змарнілих обличчях світилися посмішки.

А з ними і чоловік.

Такий самий, як і вони: скоцюрблений кривий старигань, із брудним довгим обвислим сивим волоссям і бородою, в іще бруднішому лахмітті. Бідний як мак начетверо. Але ж десь він роздобув паливо для такого гарного вогню і, що неймовірно, лантух, у якому приніс дрова, а ще, як я зауважила, пляшку джину. І чомусь він вирішив принести це все саме сюди.

Поруч нього сиділа найжалюгідніша зі «сплюх» — її напівголе тіло, голова, уражена стригучим лишаєм, та руки й ноги в лахмітті були прикриті дощовиком, який Айві Мешл дала їй два дні тому.

Дощовиком, який перед тим належав жінці, що торгувала з кошика серветками для чорнильних ручок.

— Сестро! — побачивши мене, гукнула вона бадьоро, хоч і нерозбірливо від хмелю. — Сестро, ходи за кумпанію на джин!

Я не повинна відповідати, бо черниця в чорній вуалі ніколи не розмовляла. Не мусила й відмовлятися від запрошення навіть жестом. «Плазуни» звикли до такої моєї поведінки. Мовчки я взялася роздавати хліб і таке інше, що бідні жінки брали досить охоче, проте не так завзято, як раніше.

— …овдовіла. Шила, аж поки очі не повилазили, — теревенила жінка в дощовику до стариганя, який, вочевидь, попросив її розповісти про себе. Оскільки я через свою «німоту» не могла попросити про те саме, то слухала з великою цікавістю, вдаючи протилежне. — Тоді пробувала торгувать квітами перед театром, бачте, та коли дощило, фертики не зупинялися, шоб купувать букети своїм дамочкам. Я все рівно стояла під дощами й почала кахикати. Одна халепа за другою: мене вигнали з кімнати, і в першу ж ніч у гуртовій нічліжці якийсь чортяка без серця поцупив і мої грошенята, і всю одежину. Черевики, плаття й фартух, усе, крім сорочки на мені, пропало, і я кому тіки не скаржилась — хоч би шо. Отак і голодую, і клякну на вулиці, бо хіба знайдеш роботу, як нема чим тіла прикрить? Ні, — мотнула вона головою у відповідь на пропозицію чоловіка випити ще один ковток джину, — я більш не хочу, бо не буду триматись на ногах, а я й так мало від вітру не валюся.

Справді, я кілька разів бачила, як ці старенькі падали, коли намагалися йти, — такою тяжкою була їхня нужда.

Сивобородий чоловік озвався:

— Не дай Боже, шоби таке лихо спіткало мою маленьку Айві.

Айві?

Лише те, що я вже вдавала, нібито не прислухаюся до розмови, не дало мені себе видати. Мабуть, я таки завмерла або ж здригнулася, та вночі, при мерехтливому світлі вогню, навряд чи хтось це зауважив.

Та й горбатий старигань у лахмітті дивився не на мене, а на жебрачку в дощовику, кажучи:

— Моя онучечка, ше й штирнацяти рочків не прожила на цьому скаженому світі. Менше тижня як пішла з кошиком продавати всякий дріб’язок…

Моє серце гучно закалатало.

— …вся зарюмсана, розказували, бідолаха…

Я відчула в грудях дивний щемливий біль.

— …і з того часу ні слуху ні духу.

Мені хотілося втекти звідси.

Однак, пам’ятаючи, що повинна контролювати свої почуття, я й далі роздавала їжу, підходячи ближче до незнайомця.

Незнайомця?

У певному сенсі, так.

— Оце на ній теж був отакенький дощовик, як у вас. — У нього була бездоганна вимова, притаманна кокні. — А де, якщо можна спитати, ви його…

Перш ніж він устиг договорити, я тицьнула йому під ніс шмат м’ясного пирога.

Він повернувся, щоб його взяти. На дуже брудному обличчі між засмальцьованою шапкою й немитою бородою я побачила гострі сірі очі, що глипнули на мене.

— Ой, пасибі.

Подумки я гарячково нагадала собі, що він не зможе побачити нічого, окрім німого, закутаного в мантію та вуаль, майже безформного нічного силуету.

Він запитав мене:

— Ви тута обходили всі закапелки, Сестро? Скажіть ласкаво, випадком не бачили дівча, худюще, як тріска, звати Айві?

Я вручила йому сир до м’ясного пирога.

— На свій вік вона височенька, — продовжив він, — але якшо нагодувати її квасолею, то будуть ходячі чотки, їй-бо, отака вона худюща.

Одна жебрачка озвалася до нього:

— Сестра Вулиць тобі не одвітить. Вона ніколи не говоре.

— То вибачайте, — крізь вимову, характерну простолюду, прохопилося щось від шляхетної чемності. — Пасибі за їдло, Сестро.

Він не міг навіть уявити, наскільки правдивими були ці слова: я й справді його сестра. А це був мій брат Шерлок.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Наступного ранку Айві Мешл, уперше після візиту на Бейкер-стріт, з’явилася на роботу без страху. Шанованій секретарці більше не треба було хвилюватися, бо Шерлок Голмс шукав не її, він полював на бідну вуличну торговку, яка носила дощовик.

Тож я почувалася і краще, і водночас гірше, бо виникло почуття — непідробне, а не просто акторська гра — у тремтінні братового голосу, коли він описував мене як заплакану худеньку дівчинку, яку спіткало лихо.

Ну мав же він розуміти, що насправді я не бідую? Адже знав, що в мене є гроші.

Але місіс Гадсон напевно йому розповіла, як розпачливо я ридала, коли вона мене впустила.

От халепа! Збираючись лише забрати свою книжку шифрів, я не усвідомлювала, як ця новина може вплинути на нього.

Як, як би мені безпечно переконати Шерлока у своїх гараздах?

З такими тривожними роздумами я увійшла до установи доктора Леслі Т. Раґостіна, зниколога.

— Доброго ранку, міледі! — вигукнув завзятий хлопчисько-паж, забираючи моє пальто.

— Джодді, — доволі різко звернулася я до нього, — чи спадало тобі колись на думку, що інші люди можуть називати тебе як їм заманеться: Джейсом, Сесілем чи Елджерноном замість твого дурнуватого імені?

— Е ні, міледі! Тобто ні, міс Мешл.

— Отож-бо! І я віддаю перевагу звертанню «міс Мешл». Будь ласкавий, принеси мені ранкові газети і чай.

Але газети я проглянула без задоволення, бо від матінки досі не було жодної звістки.

Що ж, за день-два вже точно…

Але я так хотіла, аби вона мені дала пораду щодо Шерлока. Як мені діяти без її мудрості? Надіслати братові заспокійливого листа? Але ж він такий розумний, хай йому грець, — що, коли він якось простежить шлях листа від мене?

Розмістити повідомлення для нього в персональних оголошеннях у газеті?

Але зробити це, навіть зашифровано, означатиме виставити наші родинні труднощі назагал. Я не могла завдати самолюбству Шерлока ще більшого удару, ніж уже завдала. Крім того, Майкрофт, цей огидний холодний пиріг, який досі не надто турбував мене чи мої думки, — Майкрофт, звісно, також побачить це повідомлення, і яке осине гніздо я цим розворушу… годі й уявити.

Я гадки не мала, що робити.

Сидячи за письмовим столом у похмурому настрої та переглядаючи мізерну кореспонденцію доктора Раґостіна, я спіймала себе на тому, що несвідомо малюю на звороті паперів, які відклала, щоб викинути, і виходить карикатура на мого брата в полотняному кашкеті та з чубом, що стирчить з-під нього. Незбагненно, але мені стало трохи краще. Завжди, коли я роздратована чи занепокоєна, мене тягне до малювання. Тож, узявши стос писального паперу, я по-справжньому взялася малювати ескізи. Ще раз Шерлока, тоді Майкрофта, маму та інших. Здебільшого обличчя. Дівчинку в лахмітті, яка підмітала для мене прохід через вулицю. «Плазунів» на сходах робітного будинку. Леді Теодору в її чорних прикрасах. Думки бігли самі собою. Я намалювала обличчя Александра Фінча.

На власний подив, я наділила його доволі глумливою посмішкою.

Та що ж таке?

Сівши зручніше, я заплющила очі й спробувала оживити в пам’яті свій візит до крамниці «Ебенезер Фінч і син». У голові зазвучали спогади:

«…таких кольорів можна очікувати від кричущого анархіста».

«Вона читала “Капітал”, і ми обговорювали експлуатацію мас».

«Вона хотіла, щоб я показав їй пролетаріат».

«…ось що я думаю: вона вийшла прямісінько через парадні двері й приставила ту драбину сама».

Батько Александра Фінча просто випускав жовч, називаючи свого сина анархістом?

Я знала, що анархістів звинувачують у підриві станції «Вікторія», нападі на офіс «Таймз», а нещодавно — у спробі підірвати лондонський Тауер, але, крім прочитаного в газетах, я нічого не знала про цих іноземних убивць, ці таємні товариства. Чи були анархісти кимось на кшталт марксистів?

Саме Александр Фінч змусив мене повірити, що леді Сесілія була марксисткою.

Та якщо так, чому ж вона не згадувала нічого про свої переконання у щоденниках?

Він стверджував, що вона сама приставила драбину до вікна. Але, маючи приємність бути знайомим із цією тендітною леді, він повинен би знати, що це просто неможливо.

Леді Сесілія познайомилася з Александром Фінчем. Леді Сесілія листувалася з Александром Фінчем. Леді Сесілія досліджувала Лондон з Александром Фінчем. А потім леді Сесілія зникла.

Безумовно, це не випадковий збіг обставин.

Однак поліція не змогла її знайти через нього, а вони ж постійно за ним стежили…

Це за його словами.

Як нерозумно було з мого боку повірити запевненням самого Фінча і леді Теодори, нібито він перебуває під постійним наглядом.

Що я по-справжньому знала про Александра Фінча?

Дуже мало.

Я встала з-за столу з наміром поговорити з ним знову.

Однак цього разу до крамниці вирушила не Айві Мешл, а місіс Раґостін. Власне, не зовсім і місіс Раґостін, бо сьогодні на мені була розкішна візитна сукня з атласу та плису, аж ніяк не старомодна, і в манерах я не виказуватиму ніякої сором’язливості. Александр Фінч назвав було мене «міледі». Що ж, побуду леді й подивлюся, як йому таке сподобається. Я заплатила шість пенсів за милю, щоб приїхати до «Фінча і сина» в генсомівському[18] кебі, хоч і було холодно, проте я хотіла добре роздивитися цю будівлю знадвору.

Тепло закутана в довгий хутряний плащ, я не одразу вийшла з кебу, коли він зупинився перед закладом Фінчів. Не поспішаючи, я роздивлялася не саму крамницю — цей блискучий торговельний палац із латуні, світильного газу та скла, а вдивлялася вгору, досліджуючи горішні поверхи, де мешкали продавці. Мансардні вікна. Фронтони. Ринви. А також будівлі, розташовані близенько з обох боків від закладу.

Тим часом констебль у формі, на позір досить нетямущий, стояв на протилежному боці вулиці, без сумніву, стежачи за парадним входом — чи не вийде звідти Александр Фінч.

Ну-ну.

Вийшовши з кебу й відпустивши візника, я попливла до крамниці, заклавши руки в шовкових рукавичках у хутряну муфту, в капелюшку зі страусовим пір’ям і сукні з розкішним шлейфом, що величаво тягнувся за мною.

— Я хотіла б поговорити з паном Александром Фінчем, — згорда звернулася я до першого-ліпшого продавця.

Невисокий веснянкуватий сухотілий юнак явно підшукував слова, перш ніж пропищав у відповідь:

— Александр Фінч, ем-м-м, я не впевнений, що він зараз тут, ем-м, міледі.

Я вигнула брови в непідробному здивуванні й удаваному гніві: цей нещасний продавець боявся молодого Фінча дужче, ніж мене?

Мені пригадалося, як вправна дівчина-продавчиня втекла з-за прилавка зі взуттям за наказом молодого Фінча.

Саме цієї миті мені раптом спало на думку: а чому цей дивний молодик вирішив поговорити зі мною у взуттєвому відділі, якщо ми проходили, наприклад, повз відділ із рукавичками?

Бо він полюбляє черевики, припустила я. Особливо шнуровані. Йому подобається туго затягувати шнурки; ще б пак, він же задушив…

Мене пройняло крижаним дрожем — моє тіло на мить випередило розум. Власне, я раптом так ослабла, що аж ноги підітнулися.

— Міледі? — стурбований голос продавця, здалося, долинув до мене здалеку.

Так само, як звучали віддалені голоси тієї ночі, коли я отямилася із гаротою на шиї. У пам’яті зринули жах, невиразні силуети, туман, огидний чоловік, що піднімав мою вуаль.

Я нарешті пригадала, де раніше бачила обличчя Александра Фінча.

Веснянкуватий продавець гукнув:

— Допоможіть хто-небудь! Вона зараз зомліє!

Чудова ідея, оскільки мої наміри несподівано змінилися на протилежні. Тепер я бажала будь-що уникнути розмови з Александром Фінчем; він не повинен мене побачити. І хоча я ніколи раніше не вдавала зомління, це наче було нескладно. Закотивши напівзаплющені очі, я почала мляво падати на підлогу.

— Ну то тримай її! — ще один чоловічий голос прозвучав зовсім близько коло мого вуха, і якийсь чолов’яга підхопив мене під руку.

Худющий продавець, певно, підтримав мене з іншого боку, і я дозволила собі повиснути на руках своїх рятівників, поки вони проштовхувалися зі мною крізь якісь двері до бічного приміщення магазину.

— Кладіть її на лавку, — сказав інший голос, цього разу жіночий. — А хто це така?

— Не знаю. Вона хотіла бачити пана Александра.

— Овва! Хтось має її застерегти.

Я відчула, що мене вкладають відповідно до поради, ще й досить дбайливо, зважаючи на те, наскільки жорсткою була дерев’яна лавка. Хтось почав розстібати мій високий комір. Розплющивши очі настільки, щоб можна було поглянути крізь вії, я побачила, що моя добра рятівниця — служниця середнього віку. Лавка з високою спинкою стояла перед каміном, приховуючи решту кімнати від мого погляду, але за цим грубим предметом меблів я здогадалася, що мене віднесли в кімнату, де чаювали та обідали працівники.

— Чого ж вона хотіла його бачити? — запитав чоловічий голос.

— Хтозна. Вона була сама не своя.

— Як гадаєш, із цим усім манаттям, шо на ній, може буть, шо вона жінка начальника верфі? Або фабриканта? Либонь, хотіла йому втовкмачити, яку він зчиняє мороку?

— А я завжди казала, шо ці фабричні — ше ті зухвальці, особливо дівчата на сірниках, — розстібаючи мені манжети, щоб розтерти мої зап’ястя, служниця висловила й свою думку — очевидно, вважала себе рівною за рангом продавцям. — І вони, і ці їхні страйки. Куди їм до хімікатів, занадто твердолобі, а зараз ше й працюють тіки штирнацять годин на день…

— Це вже не фабричні дівчата розпалюють, це докери й…

— …і шо вони хотять робити з тим всім вільним часом — мені невтямки, роблять абишо..

— …ще й візники.

— …чорнять свою репутацію, виманюють хороших дівчат із хатньої прислуги, а ця бідолашна леді непритомніє, бо нема належного догляду, — та де ж ця нюхальна сіль, на Бога?

— О! Тута!

Знову міцно заплющивши очі, я лежала нерухомо, примушуючи себе не реагувати, коли мені до носа піднесли їдку тонізувальну речовину, бо хотіла почути більше. Поки моє тіло й обличчя здавались, як я сподівалася, непритомними, мій розум метався, верещав і борсався, як дитина, якій піднесли зацукровані сливи: розпал? Александр Фіни? Докери? Фабричні дівчата? Страйк? Хіба Джодді не мимрив щось про сірники й розпал?

Один із чоловічих голосів мовив:

— Візники-то здебільша помірковані — з того, шо я чув, але доки, диви, так і чекають іскри, шоби завдати удару за права робітників, як вони кажуть.

— Вона досі не прочуняла, — стривожено сказала моя доглядальниця. — Дайте ножиці, розпанахаю шворки на її корсеті.

О ні, не можна, щоб вона побачила мій корсет! Я ледь ворухнула повіками.

— Заждіть, — озвалася добра жінка.

Цієї ж миті десь поблизу заревів знайомий голос:

— Що це тут за зборисько? Поверніться на свої місця!

— Так, містере Фінч.

— Так, сер.

— Та тут леді зомліла.

— Леді? — надривався Фінч-старший. — Яка ще леді?

Я застогнала, щоб перевести його увагу з клерків на себе.

— Ну то пошліть по лікаря! — гаркнув він. — Чоловіки — назад до роботи. Вам нема чого тут вештатися, коли леді лежить.

Різні голоси опинилися за дверима, що гучно гримнули. Я розплющила очі, кволо посміхнулася служниці й сказала, що мені вже краще, подякувавши їй. Але мій перенапружений розум вчепився за слово «вештатися». Чи був Александр Фінч просто випадковим свідком, який вештався тієї ночі там, де я непритомна лежала на вулиці?

Лише через кілька днів після того, як зникла леді Сесілія?

У той час, як поліція нібито мала за ним пильно стежити?

Кожна думка завдавала мені ще гіршої слабкості й нудоти, але я змусила себе посміхнутися, підвестися й піти геть, бо моєї уваги вимагали невідкладні справи.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Перш ніж похмурий, задимлений день змінився ще похмурішою ніччю, я повернулася на околиці крамниці «Ебенезер Фінч і син». Не розповідатиму про всі ризики викриття, на які мені довелося піти за цей проміжок часу. Якщо коротко, то в кабінеті доктора Раґостіна я знову переодягнулася у міс Мешл, згодом, уникаючи місіс Таппер, вийшла зі свого помешкання у чернечому вбранні з густою вуаллю, яка цілком приховувала моє обличчя, хоча й привертала увагу перехожих. Я відчувала на собі погляди людей, коли виходила зі станції Сент-Панкрас, — тутешні лондонці мене ще не бачили. У цьому досить заможному районі не було аж такої потреби в допомозі Сестри Вулиць.

Та й заявилася я сюди не заради доброчинності, адже прийшла з порожніми руками. Одягнуті в рукавички, вони були складені під мантією майже в молитовному жесті — на прихованому руків’ї клинка.

Я і близько не поткнулася до препишного входу крамниці «Ебенезер Фіни і син». Натомість, наблизившись до цього принадливого закладу з тильного боку через лабіринт стаєнь, де тримали коней-ваговозів і дійних корів, я зупинилася в тіні голубника, щоб оглянути місцевість. І знову взялася вивчати вікна, піддашки й ринви будівлі Фінчів із цікавістю, якої ніколи раніше в мене не викликала архітектура. Вперше я розглядала будівлю як конструкцію, по якій можна лазити. Немов обстежуючи зимове дерево у пошуках найкращого шляху вгору чи то вниз, я намагалася простежити поглядом різні маршрути, доки не вирішила, як це зробила б я.

Потім, передбачаючи, як Александр Фінч спускатиметься тильною стіною будинку з того боку, де темніло швидше, я знову відійшла до стаєнь, де було зручно сховатися, зробила коло та знайшла собі пристановище на одному ґаночку, щоб там перечекати.

Як я й очікувала, ще трохи завидна (адже йому потрібно хоч якось бачити дорогу вниз, а він не міг видати себе ліхтарем), якраз коли почало сутеніти, Александр з’явився на покрівлі, повзучи навкарачки ґонтом та черепицею, мов потворна гусінь, намагаючись не висовуватися, щоб не потрапити в поле зору констебля, який міг би чергувати на вулиці чи біля чорного ходу крамниці. Час від часу він зникав за димарями, але за мить вигулькував знову. Зі спритністю, яка свідчила про те, як часто йому доводилося робити це раніше, він долав проміжки поміж будинками. Долізши до кінця ряду будівель, він спустився до піддашку, розвернувся й з’їхав ринвою на дерев’яну кришку діжки з водою, а відтак стрибнув на гравій під’їзної дороги, якою доставляють крам.

Тимчасом як він роззирався довкола, я встигла розгледіти тільки бліду маску його обличчя й окуляри. Замість модного вбрання, в якому я бачила його раніше, на ньому була груба темна одіж із фланелі та вовни, як у поденника, та полотняний капелюх. Щойно він переконався, що поблизу нікого немає (чи так йому здалося), то швидкома попрямував на вулицю.

Я дозволила йому добряче вирватися вперед, перш ніж вислизнула з тіні й рушила слідом.

Цей північно-західний район Лондону був не такий бідний, як Іст-Енд, однак на перехрестях тут не стовбичили нічні дівиці й не стирчали водопровідні колонки. Хоч тутешні люди мали свої вади та власний водогін, але ця частина міста була доволі проста й небагата. Я погано знала цей непоказний, достоту як обличчя Александра Фінча, район із ані людними, ані порожніми вуличками. Можна порахувати на пальцях однієї руки, коли я бувала в цій частині міста: вперше — у доктора Ватсона, ще раз — щоб обчистити свого брата Шерлока і двічі — «скуплялася» в крамниці «Ебенезер Фінч і син». Виходить, чотири рази, не рахуючи нинішньої пригоди. Не дивно, що я трохи втратила орієнтири, переслідуючи Александра Фінча.

І його самого я кілька разів ледь не втратила з поля зору. Ця ніч, на щастя, була не такою непроглядною, як зазвичай, та все одно навкруг панувала темрява. Електричне освітлення вздовж набережної Темзи здавалося абсолютно дивовижним і майже перетворювало ніч на день. Проти нього тремтливі вогники газових ліхтарів тільки порушували ніч, але не перемагали її. Александр Фінч, як і решта людей на вулиці, здебільшого залишався тінню серед тіней. Я могла чітко вирізнити його лише тоді, коли він проходив прямісінько під ліхтарем.

Щоб він мене не помітив, я простувала посеред вулиці — сподіваюся, такого мені більше не доведеться повторити. Це небезпечно навіть удень, а вночі, в чорному вбранні й поготів. Навіть при світлі своїх гасових ліхтарів візники мене не бачили, і я напевно потрапила б під колеса, якби не ухилялася від них, — а це було ой як непросто, адже дорога являла собою замерзлу грязюку впереміш із кінським гноєм, що годі й описати. Не раз я ледве не впала, а якось таки не втрималася на ногах і мусила перекотитися бруківкою, щоб не потрапити під залізні кінські підкови. Я насилу підвелася, плутаючись у намоклих спідниці й накидці, — якраз вчасно, щоб втекти з дороги великого клайдсдейла[19], який тягнув віз із колодами, гучно цокаючи копитами.

Власне, в цей час на вулицях їздило чимало возів і фургонів. Александр Фінч привів мене до якоїсь складської зони, що прилягала, наскільки я могла припустити, до великого продуктового ринку Ковент-ґарден. Куди ж це він, чорт забирай?..

І саме тієї миті, коли я ставила собі це питання, він зупинився біля спорохнілих дверей, над якими висіла табличка із написом нерівними літерами:

ЛІЖКО ШІСТЬ ПЕНСІВ/НІЧ

ЖІНОЧЕ ВІДДІЛЕННЯ — ВІСІМ ПЕНСІВ ЧАЙ, ХЛІБ, КУПІЛЬ ЗА ОКРЕМУ ПЛАТУ

Іншими словами, це був найбідніший різновид нічліжки, або ж гуртового нічного притулку, де ліжка, розташовані рядами, кишіли блохами та вошами. Саме в такому місці в бідолашної безволосої жебрачки зі сходів робітного будинку й поцупили останні скромні пожитки. Ймовірно, така нічліжка й «подарувала» їй стригучий лишай.

Попри власні здогадки, я не могла повірити, кого молодий Фіни сподівався там знайти.

Та замість того, щоб постукати у двері, він зайшов за ріг цієї халупи, подалі від зайвих очей.

Закусивши губу, я стояла через вулицю, немов чорна, вкрита брудом статуя, бо, зізнаюся, просто не знала, що робити. Якби я пішла за ним у вузький провулок між будинками, він напевно мене помітив би. Та якщо я за ним не піду…

Треба йти.

Лаючись собі під ніс, я квапливо перейшла вулицю. Та щойно наблизилася до нічліжки, з тіні, де мав бути Александр Фінч, на мій подив, вийшов незнайомий чоловік. Із довгим чорним волоссям і лопатоподібною густою чорною бородою. Виднілася тільки шкіра навколо очей, дуже бліда на тлі бороди, бо чоловік був без окулярів, і його очі… хоч він і не дивився на мене, я відчула їхню силу. Навіть уночі було видно, які вони дивовижно яскраві, майже сріблясті. Під вуаллю в мене аж щелепа відвисла й роззявився рот, і лише завдяки самовладанню я стрималася, щоб не зойкнути вголос.

Це був Александр Фінч. Переодягнений. Але я б його не впізнала, якби не полотняний кашкет, фланелеві сорочка та куртка й вовняні штани, які на ньому були.

Зосереджений на своїх справах, він мене не зауважив серед інших перехожих. А коли повернувся спиною, щоб постукати у двері будинку, я гулькнула до схованки, з якої він щойно вийшов.

Він грюкав гучно й нетерпляче, допоки двері не відчинилися. Потім, солодко-різким тоном, Фінч запитав:

— Чи не бажає міледі подихати свіжим повітрям?

Вона не відповіла, лише вислизнула з темного дверного отвору, мов перелякана тваринка, — по правді, я б у такій дірі не тримала б і собаки.

— Дай мені ліхтар.

Вона принесла ліхтар? Певно, що так. Я побачила якийсь рух, аж тут Александр Фінч запалив сірника.

І вперше побачивши леді Сесілію, я знову ледве стрималася, щоб не скрикнути. Якби він мене на неї не вивів, я не впізнала б дівчину — правду кажучи, гадаю, що й рідна мати не впізнала б це змарніле, бліде обличчя з брудним сплутаним волоссям під пов’язкою на голові, із тремтливими плечима, закутаними в однісіньку шаль, зі зношеною й подертою спідницею, з ганчір’ям на ногах. Тільки тому, що мій олівець стільки разів виводив ці тендітні риси, змогла я повірити власним очам.

Леді Сесілія, жебрачка з великим кошиком.

Він засвітив ліхтар і віддав їй. Вона щось сказала, хоча так несміливо, що я не змогла розчути й слова.

— Спершу робота, — відповів він голосно. — Потім їжа.

Вона знову щось пробурмотіла — очі великі, благальні.

Але цього разу він замість відповіді роздратовано надув губи, потім втупився в її лице й провів по ньому кінчиками пальців, ніби струшуючи на неї якусь рідину. Його обличчя тим часом закам’яніло, а дивні світлі очі стали лютими, зосередженими, блискучими. Його руки зробили кілька звивистих рухів навколо її голови, відтак нижче, над її плечима. Я б не повірила, якби не бачила цього на власні очі, але ж таки бачила: навіть не торкнувшись, він цілком підкорив дів чину своїй владі. Надія й туга, уся слабка життєва сила, що жевріла в її очах, зникли, і вона ніби перетворилася на дивовижно неправдоподібну порцелянову ляльку, виснажену голодом і обірвану, що стоїть під вкритим сажею скляним ковпаком.

— Спершу робота, — повторив її володар. — Потім їжа.

Більше на неї не глянувши, розпатланий чорнобородий негідник рушив у напрямку вокзалу Паддінгтон, а вона пошкутильгала за ним, несучи ліхтар та кошик, — схожа на ганчір’яний клаптик, прив’язаний до його ліктя. Він був не вищий за більшість чоловіків, але її похилена голівка ледве сягала його плечей.

Тримаючись далеко позаду, але цього разу дозволивши собі розкіш іти хідником, я крокувала за ними, охоплена жахом, цікавістю та здогадками, бо ще не могла остаточно усвідомити побачене. І водночас усім своїм тілом — аж шкіру поколювало — я відчувала нагальну потребу щось зробити, якось зарадити, врятувати її… Але як? І від чого саме?

Наразі я не могла усвідомити всього, що відбувалося, тож залишалося тільки спостерігати.

На розі, під ліхтарем навпроти шинку, зібралися кілька неотесаних чолов’яг. Я бачила, що Александр Фінч, за яким хвостиком, мов дитина, дріботіла леді Сесілія, зупинився, щоб із ними привітатися. Потиснувши один одному руки, чоловіки поставили якийсь дерев’яний ящик, і Александр — чи то пак чорнобородий самозванець, бо мені ледве вірилося, що то Александр, — піднявся на імпровізовану трибуну й почав говорити. Тримаючись у тіні, я стояла надто далеко, щоб гарно розчути, але вловила згадки про «капіталістичний гніт», «імперію, збудовану на спинах експлуатованих робітників», «права трудящих» і таке інше. Авжеж, я спостерігала за Фінчем, тобто за тим самим «зовнішнім впливом», про який сурмили газетні оглядачі, безпосередньо в процесі розпалювання заворушень серед робітничого класу, зокрема поміж візників і докерів, достоту як і розповідали продавці з крамниці Фінчів.

Те, що вони знали про нічну діяльність молодого хазяїна, мене анітрохи не здивувало: слуги та їм подібні завжди в курсі подій, хоча нічого й не розкажуть, хіба що одне одному.

Перш ніж піднятися на трибуну, Александр дав леді Сесілії розпорядження. Тож тепер вона стояла неподалік від нього, під іще одним гасовим ліхтарем, причепленим на стіну будинку на розі, й радше дерев’яними рухами виймала з кошика й пропонувала кожному, хто зупинявся послухати, щось маленьке й біле.

А щоб мене! Джодді ж казав, що бачив її з «газетами».

Памфлети. За профспілки чи якусь іншу подібну спробу підбурення натовпу.

Послухати патякання Александра Фінча вже зібралася чимала юрба чоловіків і небагато жінок. Може, я буду не надто помітною, якщо теж підійду, — чергова перехожа з вулиці, випадкова черниця?

Недовго поміркувавши, я наважилася ризикнути.

Намагаючись не виказувати ані поспіху, ані вагання, я рушила до леді Сесілії.

— …опіум для народу! — проголошував бородатий Фінч зі свого… так, гадаю, це був таки ящик з-під мила. — Як занадто очевидно демонструє улюблений гімн дитинства кожного порядного англійського аристократа: «Великих і малих, створив Господь усіх; багатія в палаці і злидаря під ним, звелів Господь так жити, як каже їхній чин»! То це милостивий Господь Бог постановив, щоби три чверті народу жили й гарували в злиднях до хрускоту кісток і божевілля, а купка обраних циндрили час, перевдягаючись по п’ять разів на день, та й то за допомогою слуг?

Неможливо було не захопитися запалом і ясністю, з якими він говорив. Виступав він дійсно блискуче. Я погоджувалася з більшістю сказаного ним. І навіть важко було повірити в ниці вчинки, у яких я його підозрювала.

Та хоч злочинець і може говорити правду, проте все одно залишається злочинцем.

А неподалік стояла леді Сесілія.

Кілька голів повернулося, коли я підійшла до краю натовпу, але більшість людей, що стояли на розі, прагнули тільки слухати — чи то шоковані, чи то захоплені. Що ж до самого Фінча, то я сподівалася, що, зосереджений на своїй промові, він не помітить сестру милосердя в чорній накидці та вуалі. А якщо й помітить, то, гадаю, цієї миті не матиме часу розмірковувати про нашу попередню зустріч, яка відбулася за вкрай неприємних для мене обставин.

А дівчина з кошиком стояла похмура, як чорна сажа, що сипалася довкола нас, і така ж тиха. Тільки коли я пройшла повз неї дуже близько, вона мляво тицьнула мені памфлет.

Німа Сестра Вулиць сьогодні мусить заговорити, навіть якщо потім замовкне назавжди.

— Леді Сесіліє, — шепнула я дівчині, беручи в неї брошуру.

Вона навіть не глянула на мене.

— Леді Сесіліє! — знову озвалася я стиха, проте якнайближче до її вуха. Я була впевнена, що вона почула.

Однак дівчина ніяк не відреагувала, не моргнула, не зітхнула, не підвела погляду, навіть не здригнулася з переляку.

— Двічі ми збиралися мирно, як і належить нам по праву, — палко виголошував промовець, із вуличної трибуни, — двічі ми виходили на Трафальгарську площу під шовковими прапорами своїх гільдій, щоб змусити лондонський Вест-Енд згадати про нас, — і поліція розганяла нас кийками. А коли ми відступили, закривавлені й переможені, ось на які слова спромігся один із членів парламенту: «Це поганий тон — виставляти напоказ свій нахабний голод перед обличчям багатих торговельних районів міста. Вони мали б сконати з голоду на своїх горищах».

Натовп уже заполонив вулицю аж до протилежного хідника, але жоден із цих глядачів не зронив жодного звуку на фоні голосу чорнобородого оратора. Нестямний сріблястий погляд Александра Фінча витав над юрбою і по ній, наче магнетичні рухи, і слухачі стовбичили перед цим чоловіком, немов у трансі. Вони дивилися, ніби…

Нарешті я дозволила собі цю думку.

Загіпнотизовані.

Як і леді Сесілія.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Месмеризм, ота розвага в м’юзик-голах,

салонна забава.

Годі й повірити, якби я не бачила все на власні очі.

Але ж бачила, хоч і мигцем, як він це робив із леді Сесілією, як виконував руками магнетичні рухи й пронизував її поглядом, як і розповідала місіс Бейлі. І ось леді Сесілія стоїть переді мною на розі вулиці — байдужа, достоту механічна лялька в лахмітті, — і, забувши про свій голод, роздає анархістські памфлети.

Від самого погляду на неї мені хотілося кричати від розпачу. Я до болю прагнула допомогти їй, звільнити, врятувати, ну хоч щось вдіяти. Але що?

Побігти по констебля? Але ж він напевно нічого не знатиме про зникнення леді Сесілії, а отже, не матиме підстав її затримати.

Кинутися до леді Теодори й розповісти їй усе, що знаю, щоб вона задіяла свої можливості? Але на це підуть години, може, навіть доба — що, як тим часом із леді Сесілією щось трапиться?

— Нехай нацьковують на нас свою імперіалістичну поліцію, — кричав її викрадач до юрби на вулиці, — нехай влаштують нам ще одну Криваву неділю! Наступного разу ми забарвимо наші прапори в колір наших побитих голів! Наступного разу піднімемо червоні прапори революції! — І чоловіки з несамовитими криками взялися підкидати вгору обшарпані кашкети, вітаючи свого новоявленого месію.

Але я знала, що під буйною чорною перукою та фальшивою бородою був аж ніяк не герой робітничого класу.

А дурисвіт і син багатого крамаря.

Він аж п’янів від могутності, з якою керував натовпом.

Йому подобалося володарювати.

Я пильно спостерігала за поневоленою леді Сесілією, розуміючи, що не можу відвернутися від неї ні на мить, інакше вона знову зникне. Я мушу її від нього забрати. Тут і зараз.

Але як? Розгіпнотизувати її? Я чула, що для цього слід виконати магнетичні рухи у зворотному порядку. Вкрай малоймовірно, що мені таке вдасться. Схопити й винести її? Але тоді мене переслідуватимуть як викрадачку, бо вона кричатиме й борсатиметься. Я впевнена, що саме так і буде, хоч вона й покірна на вигляд, як голубка, стоїть собі з опущеними очима та роздає памфлети. Та якою б упокореною вона не здавалася б, я переконана, що в неї є й інша сторона, не та леді Сесілія, котра квецяла пастеллю, а лівша, яка малювала сміливі, похмурі…

Хвилиночку.

Леді Сесілія, чи то бліда злидарка, що, як мені відомо, була нею, роздавала брошури правою рукою.

І коли на мене зійшло це осяяння, то в мороці мого розуму спалахнуло таке електричне світло від здогаду й надії, що мої очі точно округлилися, мов скельця ліхтаря. Я аж роззявила рота, надійно прихованого під чорною вуаллю, й прошепотіла: «О зорі та підв’язки!»

Ох!

Ох, якби ж тільки мені це вдалося — налагодити контакт із ліворукою леді, адже здається, що під владу лиходія потрапила тільки правильна та слухняна праворука леді Сесілія.

Якщо таємна бунтарка — ліворука леді причаїлася, не приборкана, в цій покірній істоті, що стоїть переді мною, мені слід поговорити з нею, причому швидко й так, щоб спонукати її відповісти мені майже миттєво, як по телеграфних дротах.

Радше інстинктивно, аніж свідомо, я збагнула, як це зробити.

Бачте, її малюнки вугіллям дивовижно мене зворушили. Зачепили, немов щось дуже знайоме. Наче ми з нею були спорідненими душами.

А раптом і я зможу так само її зачепити?

Тож, діставши з кишені олівець і папір, які завжди носила з собою, я розгорнула політичний памфлет, сховала за ним аркуш і, стоячи спиною до газового ліхтаря так, щоб мене бачила тільки худорлява млява дівчина в лахмітті, почала малювати.

І знову інстинкт, а не свідомі міркування, знову підказав мені, що саме зобразити, як найкраще намалювати свободу, якою раніше володіла леді Сесілія. Тож малювала я так швидко й вправно, як ніколи в житті.

Я зобразила, як леді Сесілія, одягнена в стильні сучасні «турецькі» шаровари, крутить педалі велосипеда й несеться по землі завдяки власній силі, як полюбляла робити і я сама. Я малювала сильну, гарну й усміхнену леді Сесілію, якій вітер куйовдив волосся й розвівав стрічки капелюшка.

Поки мій олівець пурхав над аркушем, краєчком ока я зауважила, що праворука злидарка принишкла, забувши про своє завдання роздавати політичні папірці. Я побачила, як дівчина завмерла, прикипівши поглядом до малюнка.

Переклавши олівця в ліву руку, я незграбно почала шкрябати під малюнком, справа наліво, дзеркальним письмом: «Хто…»

Та, здається, я трохи перебрала міру. Дівчина впустила кошика і, перш ніж я встигла дописати питання, метнулася до мене й лівою рукою вихопила аркуш та олівець. Де й поділася її похмурість, вона стояла переді мною, немов вулкан із криги й вогню, і допитувалась:

— Та як ви смієте? Що ви собі дозволяєте? Хто ви?

На щастя, ніхто довкола нас не звернув на це уваги, бо натовп несамовито ревів, підтримуючи Александра Фінча, який вигукував:

— Хай кинуть на нас свою кавалерію з шаблями, нехай замордують нас, як вони це зробили в Пітерлоо, та ми продовжимо боротьбу!

Тим часом Леді Сесілія говорила таким тоном, ніби й сама хотіла замахнутися на мене шаблею:

— Хто ви?

І на вістрі цього моменту — ох, ну які ж чіпкі ці кавалерійські метафори, — тобто цієї критичної миті, не знаючи, як ще її заспокоїти й відповісти їй, я зробила те, чого Сестрі ніколи не слід було робити.

Чого вона досі ніколи не робила.

Я підняла вуаль.

І відкрила їй своє обличчя.

Своє довгасте, негарне, обличчя з римським носом.

Вона втупилася в мене і коротко видихнула, ніби задуваючи вогник свічки.

— Та ти ж просто дівчинка, — сказала вона стиха, дивлячись на мене спантеличеним і водночас зацікавленим поглядом. — І напрочуд гарно малюєш, — додала вона.

Я подумала про чудові малюнки вугіллям, які вона ніколи нікому не показувала, і на моєму обличчі, мабуть, відобразилося щось таке, що викликало в неї посмішку.

— І ніяка ти не черниця, — сказала вона високим голосом, ніби дражнячи подругу. — їй-богу, навіщо ти вдягла цю сміховинну сутану?

З якомога аристократичнішою вимовою, аби вона розуміла, що ми рівні за соціальним становищем, та й не тільки, я відповіла:

— Леді Сесіліє, те саме можна було б запитати й…

Я хотіла піддражнити її тим, що вона, дочка баронета, одягнена в лахміття. Але, щойно я вимовила її ім’я, вона остовпіла й видала зойк, майже крик, ніби не тямила, що я її знаю. Вона немов і не чула, як я називала її на ім’я раніше. Ніби тоді була глухою, а тепер нарешті почула мене.

На щастя, її реакції не помітили серед вигуків та оплесків юрби.

— Леді Сесіліє, — спробувала я знову, — вам нічого боятися. Я тільки хочу вам по-дружньому допомогти. Відвести вас у тепле й безпечне місце, нагодувати й визволити з цього лахміття.

Вона поглянула на себе, тоді знову на мене — диким, переляканим поглядом, відтак роззирнулася на всі боки, розгублено й майже панічно, ніби ледве розуміла, де перебуває.

— Компанія тут вкрай неприємна, — м’яко зауважила я. — Ходімо?

Взявши її за ліву руку — її закоцюблі руки були голі, сині, потріскані від холоду — я відвела її на кілька кроків від Александра Фінча та натовпу його посіпак.

— Робітники мають право об’єднуватися в профспілки задля справедливої погодинної оплати, — репетував той вуличний оратор, — і справедливого робочого дня!

Леді Сесілія раптом зупинилася на місці.

— Ні, — завагалася вона. — Ні, я не можу.

— Чому ж? — я говорила тихо й спокійно, бо головне — не розхвилювати її зараз знову, не привернути до неї уваги Фінча. І до мене теж.

— Він… я віддана… справі… ім’я Кемерона Шов залишиться в історії Англії — одного дня він стане великою людиною.

— Хто?

— Кемерон Шов! — Поглядом, сповненим палкої відданості, вона вказала на чорноволосого й чорнобородого підбурювача, що стояв на ящику з-під мила. — Хочеш сказати, ти ніколи про нього не чула?

Заспокійливо й водночас щиро я відповіла:

— Я горю бажанням усе про нього почути. Як ви познайомилися?

— Я… це було… дуже дивно… — Насупившись, вона знову спантеличено зупинилася — зі сльозами на очах, тремтячи від холоду, мов загублена дитина.

— Ходімо, — сказала я їй і, знову беручи її за руку, повела геть.

На першому ж розі я звернула на іншу вулицю, щоб не потрапити в поле зору Александра Фінча, якщо він обернеться. Потім, видихнувши, сповільнила крок, щоб леді Сесілія краще за мною встигала, спотикаючись у напівзамерзлому ганчір’ї, яким були обмотані її ноги, а ще аби спробувати вирахувати, де ми зараз перебуваємо й куди йдемо. На жодній із порожніх вулиць, які я обвела поглядом, ніщо не здавалося знайомим. Я не бачила й не чула людей поблизу; узимку вночі цей район був майже мертвим, хоча туманна, задимлена темрява між ліхтарями могла приховувати кого завгодно — від кишенькових злодіїв до самого Джека-Різника.

Леді Сесілія зацокотіла зубами, неначе чотками, — так вона змерзла цієї ночі й настільки перелякалася. Зупинившись на мить, я намацала у кишені льодяники, які завжди носила з собою, і дала їй. Коли вона незграбно повертіла льодяник у руках, розгортаючи його й кладучи до рота, я зняла свої хутряні рукавички й надягла на її змерзлі руки. Відгорнувши свою мантію, я запропонувала розділити її тепло, закутавшись у неї вдвох, і обійняла дівчину лівою рукою за плече, ніби молодшу сестру.

Коли ми рушили далі, правою рукою я намацала руків’я свого кинджала.

— То розкажіть, — ще раз запитала я лагідно, — як ви познайомилися з цим Кемероном Шов?

— Я… я майже не можу про це говорити. Ти подумаєш, що я несповна розуму.

— Обіцяю, що не подумаю нічого подібного. Як це сталося?

— Уві сні, — відповіла вона. — Він прийшов до мене уві сні, в моїх думках, як чорноволосий янгол, закликаючи мене стати служницею його… його хрестового походу.

— Ах, — видихнула я, сподіваючись, що це прозвучало заспокійливо й підбадьорливо, хоча мені довелося вдатися до найсуворішого самоконтролю, щоб не здригнутися від образу, який виник у моїй пам’яті: переодягнений лиходій стоїть над її ліжком, поки вона спить, витріщаючись на неї своїми моторошними очима, водячи над нею, сплячою й невинною, руками, щоб поневолити її розум своїм тваринним магнетизмом і підкорити своїй владі ще до того, як вона прокинеться.

— Мене обрано, — сказала леді Сесілія крізь тремтіння. — Покликано. Як Жанну д’Арк.

— Так, розумію.

— Розумієш,

справді? — Чудово. Мені вдалося приховати лють у голосі. Леді Сесілія з полегшенням заговорила далі: — Тоді я прокинулася серед ночі, у моїй кімнаті нікого не було, але поклик був настільки сильним, що я встала з ліжка. Я точно знала, що маю робити. На мене чекав скромний одяг: спідниця, блузка й хустка, як у прачки. Я одягла їх поверх нічної сорочки. Вікно було відчинене. Я вилізла. Спустилася вниз по… по…

Від жахливого спогаду вона затнулася на півслові, ледь втримавшись на ногах. Ми стояли на темному перехресті, і я не впізнавала нічого в жодному напрямку, навіть не могла збагнути, де схід чи захід, північ чи південь.

Навмання обравши бічну вулицю, я знову рушила, ведучи дівчину за собою, а тоді заговорила:

— Вниз по драбині.

— Звідки ти знаєш? — але, не чекаючи на відповідь, вона повела далі: — Так, по драбині, з величезної висоти, драбина тряслася, і мені було неймовірно лячно, але я мусила це зробити. Він, тобто Кемерон Шов, чекав на мене внизу.

— Ви колись бачили його раніше?

— Ні, ніколи! Хіба що уві сні. Саме тому все це так… неймовірно, розумієш.

Отже, вона не впізнала Александра Фінча під тим париком і накладною бородою.

Александр Фінч. Син крамаря. Пам’ятаю, як спочатку і мені він видався звичайним непоказним молодиком, одягненим як джентльмен. Але за тим чепурним вбранням не було нічого особливого. Як незворушно він тримався, на позір тихіший від води, нижчий від трави, поки Фінч-старший на нього кричав.

Але тепер зрозуміло: уся ця лють не даремно витрачена на нього — він усотав її. По самісінькі вінця.

І через це став людиною, якій я ніколи б не наважилася довіряти.

Леді Сесілія раптом ніби скам’яніла під моєю мантією і, як маріонетка, яку хтось смикнув за ниточки, зупинилася як вкопана й сказала дивним тоном:

— Мені треба повертатися.

— Куди? Додому?

— У мене немає дому.

— Авжеж, у вас є дім. Будинок баронета.

— Батька, який завжди і всюди торочить про тягар імперії й прогрес людства, тим часом наміряючись видати мене за будь-кого, в кого є титул і штани? Ні. Я не можу туди повернутися.

Я міцніше пригорнула леді Сесілію за плечі, зворушена її чесністю й узагалі розмовою з нею. Майже рік я провела без жодної щирої розмови з іншою людиною, і пройнялася до цієї дівчини — зрештою, такої схожої на мене, — дуже теплими почуттями, лише розмовляючи з нею.

— Є й інші можливості, — сказала я.

— Як-от життя, яке обрала ти? Як тобі це вдалося? Хто ти? Ти ще не сказала мені, як тебе звати.

Ех, я дуже хотіла. Я прагнула все розповісти про себе.

Про найсамотнішу, найдивнішу, найексцентричнішу себе.

Може… може, зрештою, не обов’язково повертати її в життя пастельної мазанини й чемного пиття чаю правою рукою.

Може, натомість вона могла б жити — як сестра — зі мною?

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Я РОЗТУЛИЛА ГУБИ Й ВІДЧУЛА, ЩО ВОНИ тремтять. Моє дихання почастішало, і я почула, як говорю:

— Енола. Мене звати Енола Голмс.

І я б розповіла їй більше. Розказала б їй усе про себе, якби не голос, який цієї миті гримнув із темряви:

— Сесіліє! Йди-но сюди!

Голос її володаря.

Неподалік.

Заблукавши, я не змогла відвести її від нього на достатню відстань. Певно, ви подумаєте, що я перебільшую, коли скажу, ніби відчувала присутність його люті як силу нічної стихії, але це чистісінька правда: його лють вібрувала в задимленій пітьмі, вона немов відчувалася на дотик.

Леді Сесілія здригнулася, мов сполохане оленя, зіщулилася й затремтіла.

— Я мушу повернутися, — нажахано прошепотіла вона.

— Ні! — Не відпускаючи П, я нестямно роззиралася навсібіч у пошуках хоч якогось порятунку чи прихистку, і нарешті впізнала сусідню вулицю. Там я вже бувала, тож тепер знала, де ми є та яким шляхом можна втекти…

Та раптом дівчина вирвалася від мене.

— Леді Сесіліє, ні!

Вона не обернулася на прощання, здавалося, навіть не почула мене/ Проте й не втікала. Немов сновида, дівчина рушила геть від мене чи, радше, до нього. Тепер я його побачила — чорна постать серед морока в кінці вулиці. Поки я заціпеніло стояла в тіні, вона човгала до нього, мов сліпа, у заяложеному лахмітті, яке, можливо, колись було білим.

— Сесіліє! — Він нарешті побачив її у світлі ліхтаря, проте в цьому вигуку не було й краплини радості.

Натомість відчувалася страшна загроза.

— Як ти насмілилась покинути роботу?! Йди-но сюди!

Здавалося, він мене не чув і не бачив. Поки що. Я квапливо накинула вуаль, щоб приховати обличчя.

Він упевнено попрямував до леді Сесілії, а вона тим часом пленталася йому назустріч. Посеред мороку безлюдної вулиці дівчина стала перед ним, схиливши голову, немов дитина, що нашкодила. Було чути, як він озвався до неї глузливим і водночас погрозливим тоном.

Проте слів я не розібрала, бо моя увага була прикута до звуків, які могла видати я сама, підкрадаючись до них.

Я бачила, як він нахилив бородату голову, дихнув в обличчя леді Сесілії, і як вона зіщулилася.

Крадучись манівцями по найтемніших закутках, я непоміченою підібралася досить близько до них.

— Слухай сюди! Слухай, нікчемна дурепо! — говорив він, поки я навшпиньках наближалася до нього збоку. Його гнів здавався страшним сам по собі, але справа була в іншому — в тому, як цей гіпнотизер керував безпорадною дівчиною лише одним своїм зміїним поглядом. — Або слухатимешся мене, або будеш покарана. За непокору сьогодні тебе позбавлено вечері. Що я тобі щойно сказав? Повтори.

Немов відлуння його слів чи привид самої себе, вона прошепотіла:

— За непокору…

Цієї миті я атакувала. З криком, гідним вуличного розбишаки, я кинулася до месмериста й обіруч вчепилася в його волосся та обличчя. З диким вереском, щосили смикнувши, однією рукою я здерла з нього перуку, іншою — зірвала його фальшиву бороду.

Леді Сесілія пронизливо закричала. Якби на ній був корсет, вона точно зомліла б. Але, пожадливо хапаючи повітря, вона опанувала себе й вигукнула:

— Александр Фінч?

Це був він власною персоною — з лицем, не прикритим навіть темними окулярами; здавалося, негідник на мить сторопів, не знаючи, що йому зробити чи сказати.

— Александр Фінч! — обурено вигукнула леді Сесілія. Як я і думала, вона витримала б знущання від того, ким захоплювалася, але не стерпіла б обману. — Самозванець! Шахрай! — Як усе змінилося. Саме цієї миті я відійшла, огидно струшуючи з рук волосся з перуки й фальшивої бороди. — Як ти посмів мене дурити!

— Замовкни, — просичав він їй, пробуючи застосувати свою колишню владу.

— Замовкнути? Ти мерзенний жук, ні, хробак! — Він і справді скидався на хробака — з круглою блідою головою та прозорими очима. — Ти, хробаче, можеш затикати рота скільки влізе, але я не заспокоюся, доки кожна поліцейська дільниця в Англії не дізнається про твою ницість.

Кинувши на нього гострий, мов лезо, погляд, вона розвернулася, щоб піти геть.

Та цей чоловік безсоромно схопив її:

— Не відвертайся від мене! Я з тобою розмовляю!

Вона вивернулася з його рук і пішла геть. Ні, не втекла. Задубілими ногами, замотаними в ганчір’я, вона віддалялася аристократичною ходою. Може, колись у неї й було роздвоєння особистості, але точно не зараз. Цієї миті ніхто не зміг би сприйняти її за жебрачку; вона пливла, мов корабель Темзою, леді — кожною клітинкою тіла.

— Дівко, не смій мені перечити!

Вона не відповіла й ішла далі.

— Горда дурепо, я тебе попереджаю, — і хоч Александр Фінч не підвищував голосу, у ньому звучало щось таке, від чого мені стало ще морозніше, аж волосся на потилиці стало дибки.

Роздвоєння особистості?

Ні, це не леді Сесілія стала, мов доктор Джекіл і містер Гайд.

Я побачила, як вона трохи прискорила крок.

— Жодне нахабне дівчисько не сміє від мене відвертатися! — вигукнув Фінч, виймаючи щось із кишені.

Щось довгасте.

Довгу білу петлю.

У темряві ночі здавалося, що вона звивається, як біла гадюка.

Одна справа — підозрювати чи навіть знати в глибині душі, але зовсім інша — бачити на власні очі. Це видовище на мить мене ошелешило, і я спромоглася лише вигукнути: «Ні!» — та кинулася, щоб його зупинити.

Однак вкрай невдало.

Він просто вдарив мене тильною стороною кулака, відкинувши вбік, після чого більше не зважав на мене. Може, пригадав мою панічну втечу після нашої попередньої нічної зустрічі й очікував того самого. Може, думав, що жінки не здатні ні на що більше, крім як кричати, непритомніти чи втікати. Може, у своїй кровожерній люті він узагалі не думав.

Його удар повалив мене на бруківку, дихання забило — мить я лежала ніби паралізована, не здатна поворухнутися.

Але я могла бачити.

І спостерігала, як цей божевільний лиходій, наче хижий звір, кинувся на леді Сесілію. Наскочивши на неї ззаду, він накинув їй на шию гароту й туго її затягнув.

Обличчя леді Сесілії скривилося. Вона закотила очі, рвучко піднесла руки до шиї, вчепившись у ту лиху невидиму річ, що невпинно стискалася, щоб обірвати її життя, — як це робила і я тієї жахливої ночі, коли…

І в цей шалений момент, мало не задихаючись від жахливих спогадів, я дізналася, що означає, коли «закипає кров». Ніч побагряніла перед моїми очима, а гнів зарядив мене так, що я схопилася на ноги. Мій кинджал, здавалося, сам стрибнув у руку, так люто я його висмикнула. Занісши зброю, я кинулася до душогуба.

Катюга. Він не мав жодної причини поневолювати її, крім тієї, що обожнював володарювати над людьми. Не було жодної іншої причини нападати на мене. Щоб затягнути зашморг на моїй шиї майже до смерті, перш ніж — хоча, можливо, тільки через те, що йому випадково завадили, — зупинитися й задля розваги зазирнути мені в лице.

— Нікчемо! — скрикнула я. — Ти каналізаційний щур, паскудний, ниций… — А хай йому грець, моєму шляхетному вихованню, я не могла підібрати достатньо гидкої лайки для цього негідника, встромляючи в нього клинок.

У напружений м’яз його передпліччя. Не в серце. Навіть таку потвору я не хотіла вбивати.

Із хрипким криком він випустив свою мерзенну вбивчу іграшку з рук. Леді Сесілія повалилася на бруківку.

Здається, Александр повернувся лицем до мене, здійнявши руки, щоб заслонитися від моїх ударів, але насправді точно не знаю. Пам’ятаю лише, що завдавала ударів знову і знову, у руку чи плече, удар за ударом, напівосліпла у кривавому тумані люті. Не знаю, скільки разів я встромила в нього кинджал, наскільки сильно, що кричала та чи намагався він вирвати в мене клинок, перш ніж усвідомила, що розтинаю лезом повітря.

Я кліпнула, почувши квапливі кроки, і мій зір прояснився — я побачила, що він тікає, обхопивши себе руками.

На бруківку накапала кров.

А на холодній вулиці скоцюрблено лежала леді Сесілія серед свого лахміття, біла й нерухома.

Боже милостивий, тієї ночі, коли на мене напали, мене врятував високий комір із китовим вусом, але ж у неї такого не було.

Вона лежала, наче мертва.

— Будь ласка, тільки не це, — прошепотіла я, затремтівши всім тілом, і замість гніву мене охопив страх. Рука дрижала, коли я машинально повернула закривавлений кинджал у піхви за пазухою. — Будь ласка, — благала я цю ніч, стоячи навколішках біля леді Сесілії, бо цієї миті зрозуміла, як глибоко впилася гарота в її тендітну шию. Мої руки, як на зло, так тремтіли, що я насилу вхопила ту огидну шворку — на її послаблення знадобилося кілька жахливо довгих митей.

Я нестямно мацала її горло та зап’ястя, перевіряючи дихання й пульс. На мить здалося, що я нащупала, можливо, якийсь трепет, але мене так трусило, що я не могла бути певна.

Допомога. їй потрібна допомога.

І за дивним збігом обставин — може, навіть завдяки провидінню, — я зміркувала, де можна знайти порятунок.

Зовсім поруч.

Піднявши обм’якле тіло дівчини, я, похитуючись, звелася на ноги й попрямувала до скромного дому-приймальні, що розташувався неподалік. Звичайно, на ніч він був зачинений, але я видерлася білими кам’яними сходами на ґанок, схилилася й, вивільнивши одну руку, щосили, скільки її ще в мене залишалося, загупала латунним кільцем.

Я шалено грюкала, доки двері таки не відчинилися. Із зомлілою леді на руках я зайшла, похитуючись і ледь тримаючись на ногах, у передпокій.

Лише мигцем побачила сполохану покоївку, яка мене впустила, бо в паніці я шукала очима здивованого джентльмена, який саме виходив із бібліотеки з вечірнім напоєм у руці, — доктора Ватсона.

Я намагалася йому щось пояснити, але захлинулася власними словами, бо слідом за добрим доктором вийшов його гість і друг… мій брат Шерлок Голмс.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

На щастя, я не могла запанікувати більше, ніж уже панікувала, — це було видно лише з моєї нервової поведінки, бо лице досі приховувала густа чорна вуаль.

Крім того, увага Шерлока Голмса, як і доктора Ватсона, на щастя, була прикута до обм’яклої та, цілком можливо, бездиханної дівчини на моїх руках.

— Боже мій! — Ватсон підійшов до мене й підхопив леді Сесілію на руки, наче дитину для колисання. Майже бігцем він поніс її до теплої та добре освітленої бібліотеки.

Ідучи за ним, мій брат запитав:

— Вона дихає?

— Ледь-ледь.

Отже, вона жива. Почувши це, я раптом відчула таке полегшення у всьому тілі, неначе могла спурхнути в небо — така гора звалилася з моїх пліч.

Доктор Ватсон поклав леді на шкіряну канапу й професійно приклав пальці до її зап’ястя.

— У неї слабкий пульс. Бренді, Голмсе!

Брат уже прямував до карафки, повернувшись до мене спиною. Покоївка стояла дещо віддалік, тримаючись за перила на сходах, наче от-от знепритомніє. Тієї миті я могла просто розвернутися, вийти за двері й розчинитися в темряві.

Я знала, що так і треба зробити. Причин залишатися тут не було. Про леді Сесілію подбають як слід.

Та й було достобіса причин піти. Увага доктора Ватсона чи його друга раптом може перемкнутися на мене; брат впізнає мене. Ба більше, будь-якої миті леді Сесілія може отямитися й вимовити моє ім’я, яке я їй сказала, мов остання дурепа.

Кожна клітинка мого тіла наказувала тікати.

Натомість, наче великий чорний метелик, що прилетів на вогник свічки, я прослизнула в кімнату слідом за іншими.

За моїм братом.

За дівчиною, з якою мріяла дружити.

І за по-батьківськи добрим доктором Ватсоном.

Стоячи навколішках біля пацієнтки та знімаючи зашморг із її шиї, Ватсон вигукнув:

— Що за тварюка хотіла задушити жебрачку! — І крикнув у коридор: — Роуз, виклич поліцію!

Роуз, припустила я, — це покоївка, яка проковтнула язика від страху.

Голмс, тримаючи бренді під рукою у Ватсона, заперечив:

— Це не жебрачка. Поглянь на її зуби. Усе її життя їх доглядали як слід.

Даючи пацієнтці бренді, Ватсон відповів не одразу.

— Поглянь на її шкіру, риси обличчя. Наша гостя — леді, — продовжив Голмс.

— Якщо так, то чому вона в такому…

Мій владний брат перебив його.

— Тут якась таємниця! — Мов яструб, він обернувся до мене, а я стояла якраз біля дверей бібліотеки, може, кроків за десять від нього. Він прикипів сталево-сірим поглядом до моєї геть брудної мантії і звів брови: — Це що, кров?

Гадаю, на моєму чорному одязі, заляпаному вуличною багнюкою, при світлі гасової лампи було складно визначити, що це за мокрі плями.

— Кров? — піднявши очі при цих словах Голмса, доктор Ватсон також поглянув на мене, а тоді раптово підвівся: — Пані, вас поранено?

Хоча в мене були ушкодження — забої на обличчі боліли після удару Александра Фінча, але я заперечно похитала головою.

Знов-таки, я могла б утекти, мусила б утекти, та якась згубна туга прикувала мене до місця.

Доктор Ватсон запитав:

— Чому ви мовчите?

— Сестра Вулиць німа, наскільки мені відомо, — відповів Голмс, не дивлячись на друга. Він не зводив із мене сірих очей, ніби бачив крізь вуаль.

— Або, можливо, вона поранена й у шоковому стані, — сказав доктор Ватсон. — Це таки схоже на кров. І чимало крові.

— Нам бракує даних, щоб дійти якогось висновку, — сказав Голмс і попрямував до мене, щоб оглянути.

Я вихопила кинджал.

Брат став мов укопаний кроків за шість від мене. Здавалося, все зупинилося тієї миті, як я дістала своє гостре, немов бритва, відточене сталеве лезо. Навіть цокання годинника стихло. Я пам’ятаю абсолютну нерухомість і цілковиту тишу.

На сріблястому кінчику клинка червоніла кров.

Тиша затягнулася й зрештою раптово урвалася. Її порушив Ватсон, чий голос звучав трохи напружено:

— Гадаю, це не її кров, Голмсе.

— Хотів би я знати, чия, — пробурмотів видатний детектив, простягнувши до мене руки в миролюбному, заспокійливому жесті, і взявся чи то заперечувати, чи то вмовляти: — Моя дорога Сестро…

Його дорога сестро…

Ці слова… Ох, як вони дивно на мене вплинули.

— Не зважайте на мене! — Я ледве впізнала власний, досить виразний аристократичний голос, що вихопився з-під моєї вуалі, чого ніколи не мало статися. — Я не потребую допомоги. А от леді Сесілія, навпаки, — помахом зброї я вказала на все ще непритомну дівчину, яка лежала на канапі, — дочка сера Юстаса Алістера потребує кращого лікування, ніж я можу дати.

Хоча навряд чи вона колись отримає необхідне лікування після порушення її психіки — втрати таємного ліворукого «Я». Якщо поліція вже виїхала, часу на пояснення в мене немає, тож я продовжила:

— Негідник, який душив її…

Байдужим і надтріснутим голосом від… від того, напевно, що не вірив власним вухам, мій брат урвав мене:

— Еноло?

— Його лице застигло й зблідло, як у мармурової фігури.

— Мовчи і слухай, — на мелодраму не було часу, а я мусила договорити до кінця. — Будь ласка, уважно послухайте, що я скажу. Душій — Александр Фінч, молодик, який колись примудрився подружитися з цією леді, а пізніше загіпнотизував і викрав її. Він видає себе за рупора робітничих мас на ім’я Кёмерон Шов. Ви знайдете його маскувальне причандалля на вулиці, а самого негідника, певно, у якогось хірурга чи в шпиталі зі слідами від мого клинка.

Можна було тільки сподіватися, що хоча б до доктора Ватсона дійшла більша частина сказаного мною, бо мій брат, вочевидь, не міг нічого розчовпати. І відповів достоту так само, як і раніше:

— Еноло?

Зробивши все можливе заради справедливості, я значно пом’якшила тон:

— Любий братику, будь ласка, про мене не турбуйся. Того дня, коли я забрала з твого столу свою книжку шифрів, ти випадково не знаходив мою хустинку — у неї був загорнутий шматок цибулини?

Бачте, я намагалася переконати його, що мої розпачливі ридання були акторською грою, якось заспокоїти.

Але він, здавалося, зовсім не второпав, що я сказала. Тільки смикнувся в моєму напрямку, ледве стримуючи почуття на білому як крейда лиці.

— Еноло, схаменися! Не можна й далі так нерозважливо жити — самотньо, свавільно, без нагляду!

Доктор Ватсон витріщив очі й зібрався було щось сказати, чого я й боялася, але його увагу раптом відвернула леді Сесілія, яка застогнала й ворухнулася.

Вона одужає. Моє серце болісно попрощалося з надією на її дружбу — доведеться задовольнитися тим, що тепер вона хоча б у безпеці.

І сподіватися, що зрештою здобуде свободу.

Як це зробила я.

— Шерлоку, — сказала я братові тихо й серйозно, — я чудово даю собі раду, дякую.

— Хочеш сказати, що в тебе все гаразд?

— Саме так. Хоча, — зауважила я, — трохи хвилююся за нашу матір, бо так і не отримала від неї відповіді на своє останнє повідомлення.

— Тож скажи, де вона, і я її знайду!

Ага! Все-таки йому не все відомо!

Я відповіла:

— Вона такого не хотіла б навіть у тяжкій скруті.

— А ти, Еноло? Таки хочеш піти її свавільним шляхом? Напитаєш собі лиха!

— Дорогий Шерлоку, — майже ласкаво відповіла я, хоча досі тримала кинджал напоготові, щоб він до мене не наблизився, — найбільше лихо, якого я можу зазнати, — це втратити свободу, з примусу повернутися до загальноприйнятого життя з домашніми обов’язками та в шлюбі.

— Ти ж це не серйозно? Покликання кожної порядної жінки — посісти належне місце в суспільстві. — Він зробив крок до мене.

Я зупинила його помахом зброї:

— Попереджаю, ні кроку ближче!

Насправді я нізащо не змогла б завдати йому шкоди, але він так погано мене знав, що зупинився.

— Не можу повірити жодному твоєму слову, дорога сестричко. Покажи мені обличчя, — майже благав він.

Це було невеличке прохання з його боку, але мені не можна поступатися — доктор Ватсон міг упізнати в мені Айві Мешл.

— Ні! — Тієї ж миті я збагнула, що це хитрощі, аби відвернути мою увагу від зброї, адже, щоб підняти вуаль, треба взяти її двома руками. — Ні, братику-розумнику, не покажу, — мій голос і досі був лагідним, я сподівалася, що він почує в його тоні мою прихильність. — Я іду. Будь ласка, передавай нашому брату Майкрофту мої найкращі побажання…

Позаду почулося гучне тупотіння й галас. Миттєво опустивши клинок, щоб заховати його в складках мантії, я розвернулася й вибігла з бібліотеки — саме тієї миті, коли покоївка й констебль ввалилися крізь вхідні двері.

— Зупиніть її! — вигукнув мій брат, але геть переполошена покоївка потягнула констебля туди, де лежала леді Сесілія, і, перш ніж Шерлок Голмс встиг крикнути ще раз, я вискочила за двері й помчала вулицею.

— Зупиніть її! — голос мого брата серед ночі пролунав, як сурма. Я почула за собою звуки гонитви — важке гупотіння констебля й легший, швидший крок мого брата.

Мов загнаний звір, я перестрибнула через залізну огорожу і з гуркотом збігла в підвальне приміщення для прислуги. Рятуючи своє життя — втрата свободи мене вбила б — я стрімголов вибігла крізь чорний хід і кинулася в лабіринт сараїв із інструментами, майстерень і загонів для тварин за будинками. Зупинившись всередині однієї каретні, щоб відсапатися й зібратися з думками, я почула, як брат перемовляється з констеблем; тоді почула, як той зупиняється біля телефонної будки на розі.

Як мило. Через хвилину він підніме на ноги всю лондонську поліцію, щоб полювати на мене.

— Дайте мені ліхтар, — сказав комусь брат наказовим тоном. — Вона не могла втекти далеко.

Я вибігла через інший кінець стайні й побігла далі наосліп із шаленими, розпачливими думками: Шерлок Голмс обшукуватиме кожне стійло, кожен корівник, кожний затінок поміж стайнями, а на вулицях патрулює поліція. Сховатися ніде.

Чорна мантія, каптур і вуаль — мій чернечий одяг, — відтепер вони завжди мене викриватимуть. Треба їх позбутися.

Але що далі? Побігти додому в моєму червоному фланелевому спідньому?

Щоб змінити зовнішність і позбутися переслідувачів, мені потрібен притулок.

Та куди ж мені податися, якщо всі чоловіки проти мене?

А всі жінки — під владою чоловіків…

Чи через те, що я вирішила відмовитися від долі інших дівчат, так буде завжди? Тікати, ховатися, уникати, маскуватися? Енола, самотня?

Я не дозволила собі відповісти на це питання, натомість силкуючись думати про те, що робити прямо зараз. Вийшовши тим часом на мощену вулицю, я кинулася на інший її бік, розуміючи, що тут я вже бувала раніше…

Бейкер-стріт.

Звичайно.

Мої ноги — вочевидь, мудріші за голову, — привели мене туди, де брат, найімовірніше, не шукатиме втікачку.

Окрилена новою надією, я стрімголов рвонула до будинку номер 221 і кинулася за нього. Під час попереднього візиту я помітила, що на невеличкому подвір’ї росло єдине вузлувате дерево виду, відомого як платан лондонський. Я завиграшки видерлася нагору його чудовим стовбуром, а далі знадобилося лише кілька маневрів, щоб залізти на дах кухонного ґанку.

Я ледве встигла, і, поки сиділа відсапуючись, двоє констеблів розминулися на тротуарі Бейкер-стріт, і один гукнув другому:

— Сержант каже, шо вона в чернечому одязі.

— З ножакою, наскіки я знаю, і не при тямі, — відповів другий. — Не йму віри, але подейкують, шо небезпечна.

— Істерія, — проникливо сказав перший. — Це для жінок звичайна річ.

Цікаво, Шерлок про мене так само думає? Що я не при тямі? Істерична?

Мабуть, що так.

Знявши черевики, щоб не шуміти, я крадькома перебралася по даху до вікна, яке, на мою думку, мало б вести до братової кімнати. Обережно прочинила його, і воно досить легко піддалося. Як я й очікувала, вікно було не на клямці. Брат, зрештою, усе ще був маминим сином, а отже, і прихильником здорового сну, тож спав на свіжому повітрі з прочиненим вікном.

Пролазячи всередину й зачиняючи за собою вікно, я вже планувала обнишпорити братів гардероб, щоб знайти одяг на зміну, — Шерлок напевно тримає чимало костюмів для маскування. Іноді він навіть видавав себе за стару жінку. Спідниця, шаль і якийсь капелюх — усе, що мені потрібно.

Потім почекаю й відпочину, аж поки не почую, як унизу відчиняються двері, а відтак виберуся назад так само, як і залізла.

Звісно, відтепер мені більше ніколи не слід маскуватися під сестру милосердя.

Цікаво, чи безпечно буде ходити в подобі Айві Мешл, як і раніше? Мабуть, що ні. Голмс і Ватсон напевно обговорять нічні події, і Ватсон тепер може зізнатися у своєму візиті до «доктора Раґостіна».

Чи побачу я ще колись леді Сесілію?

Мабуть, ні.

Єдиний спосіб залишатися в безпеці та на свободі — це бути… бути такою, як проголошує моє ім’я. Енола. Самотня.

Підкидаючи свіжих дров у камін на Бейкер-стріт, 221, я відчувала такий біль від цієї думки, та водночас і певну втіху: знав він про це чи ні, подобалося йому це чи ні, але мій брат Шерлок забезпечив мені такий захист, який може запропонувати тільки родина. Він дав мені прихисток.

УСЕ ЩЕ ЗИМОВА ХОЛОДНЕЧА, ЛЮТИЙ 1889

На світанку видатний детектив Піднімається сходами до своїх покоїв невластивими йому свинцево-важкими кроками — від утоми й годин, марно проведених у пошуках чорного метелика, який завис на кілька митей майже в межах його досяжності, а тоді зник у ночі, безслідно, мов привид. Але ж його сестра не привид, хай йому грець! Вона лишень худюща, як тріска, дівчинка, не наділена крилами, й аж ніяк не могла спурхнути з кам’яного обличчя Лондону. Куди ж вона поділася? Чому він не зміг її знайти?

Похиливши голову й плечі під тягарем невдачі, він заходить у своє помешкання й зачиняє за собою двері.

Дивно. У вітальні досить тепло, ніби хтось усю ніч підтримував вогонь. Але цього не може бути.

Однак так і є. Глянувши в бік каміна, він бачить, як весело стрибають язички полум’я, і раптом увесь насторожується, бо хто… який непроханий гість сюди завітав?

Та ще тільки підкручуючи гасові лампи, щоб усе оглянути, він вже має підозру, власне, навіть напевно знає, перш ніж знаходить докази. І від досади, гострої, мов лезо стилета, його серце щемить. Він стискає кулаки, щоб не вилаятися вголос. У каміні чимала кількість обвугленої чорної тканини — без сумніву, колишня чернеча одіж. Тож напевно якийсь одяг із його маскувального запасу зник. Його сестра-розумниця вислизнула після того, як ховалася цілу ніч у його власному житлі — єдиному місці, де він і не подумав її шукати.

— От шалапутна! — шепоче він крізь зціплені зуби. — Нахабне, безсоромне, відчайдушне дівчисько! — Але, гнівно розглядаючи докази того, що сестра знову його перехитрила, він розтискає кулаки й щелепи, тонкі губи сіпаються від посмішки, і він щиро та майже радісно заходиться сміхом.

* * *

На сторінках особистих оголошень у «Пел- Мел Газет» та інших періодичних видань з’являється повідомлення:

«Увага, моя Хризантемо: перша літера відданості, восьма й дев’ята літера думок, четверта, друга й третя літери невинності, восьма, четверта і п’ята літери чарівності. У тебе? Твій Плющ».

Адресантка вважає цей код надійним: лишень натяки на витку лозу, братика-й-сестрицю, маргаритку та гвоздику, адже на столі свого улюбленого супротивника — власного брата — вона бачила газету зі спантеличеними нотатками:

??? вірна любов

Чистота

Думки

Невинність

Вірність

Від’їзд

РНАВ Р чи Д,І чи Ї??

Неймовірно, що видатний детектив не зламав саме цей код, який дівчині здається найпростішим! Та якби він його зрозумів, то хіба не ганявся б зараз за циганами замість того, щоб марудитися в Лондоні?

Тож вона надсилає своє повідомлення: «ВСЕ ГАРАЗД», бо здогадалася, чому не отримувала звісток від матері, та сподівається, що її здогад правильний.

Установу доктора Раґостіна, зниколога, «зачинено на невизначений період» — поки «доктор Раґостін» не вирішить, чи безпечно йому продовжувати роботу. Вона хотіла б проводити вивільнений час, допомагаючи знедоленим мешканцям Іст-Енду, але знає, хто буде там за нею стежити, навіть удень. Тож доки не загоїться її побите обличчя й поки дівчина не вирішить, що робити далі, вона не покидає житла.

У газетах немає відомостей про леді Сесілію, бо цю справу добряче зам’яли. Про Александра Фінча дівчина вихоплює лише декілька рядків у кримінальних хроніках, де повідомляється про його арешт за звинуваченням у нападі з метою вбивства.

Але періодичні видання не те щоб зовсім нецікаві. Через кілька днів ось яке дивне повідомлення з’являється на «шпальтах відчаю» «Таймзу», «Морнінг-Посту», «Івнінг-Стандарду» та, власне, усіх щоденних газет:

«Для Е. Г.: Просимо, схаменися. Обіцяємо амністію, слово честі нашої сім’ї; жодних питань. Будь ласка, відгукнися. Ш. Г., М. Г.»

Читачці, якій призначено повідомлення, не треба багато часу, щоб написати відповідь і надіслати її в «Таймз» та інші видання. І її звістка з’являється наступного дня:

«Для Ш. Г., М. Г.: Згиньте. Е. Г.»

Якщо покликання будь-якої порядної жінки полягає в тому, щоб зайняти належне їй місце в суспільстві (чоловік і дім, та ще вправи з вокалу й гра на піаніно у вітальні), то ця конкретна майбутня жінка воліє залишатися непорядною. Чи, точніше сказати, ганьбою своєї родини.

Ще за кілька днів вона знаходить ось таке цікаве повідомлення в особистих оголошеннях «Пел-Мел Газет»: «Ясш енгіз енит ощала нзяко ню’вень тсі нрів».

Юна адресатка легко його розшифровує, читаючи навпаки і не зважаючи на інтервали між «словами». Це підтверджує, що здогад про те, чому мама не відповіла на її попереднє прохання, правильний: матуся не стане або ж не має змоги їй допомагати. Ніколи. Але ж матінка не може й прямо відмовити в такому проханні. Тож мовчання — єдина відповідь, на яку спромоглася дивакувата старенька.

Дотепер.

Сумовито посміхаючись, читачка чує з надрукованих слів голос, який часто казав їй у дитинстві приблизно те саме:

«Вірність — не в’юнок, я знала, що ти не зігнешся».

Інакше кажучи: «Донечко, я знала, що ти сама чудово впораєшся».

Усе гаразд?

Брехунка я. Усе негаразд. Анітрохи.

Але, вирішує дівчина, названа на честь самотності, буде гаразд.

Колись.

Бо вона про це подбає.

ПРО ВИДАННЯ

Літературно-художнє видання

Серія «Таємниці Еноли Голмс»

Спрінґер Ненсі

ЕНОЛА ГОЛМС. СПРАВА ЛІВОРУКОЇ ЛЕДІ

Повість

Для дітей середнього шкільного віку

Переклад з англійської Марії Косенко

Ілюстрації та дизайн макета й обкладинки Євгена Вдовиченка

Редактор Наталя Сидорова

Коректор Вікторія Немашкало

Головний редактор Катерина Іванова

Художній редактор Євген Вдовиченко

Комп’ютерне макетування Сергій Бирюков

Відповідальна за випуск Оксана Федосеева

Видавничий дім «ШКОЛА»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

Примітки

1

Джодхпур — місто й регіон в Індії, від якого походить назва бриджів для верхової їзди, фасон яких англійці запозичили з індійського традиційного одягу. — Прим. пер.

2

Суфражистки — представниці правозахисного руху за здобуття жінками виборчого права.

3

Англ. Enola читається навпаки як alone, тобто «самотність».

4

Англ.: Holmes — Hol mes — Mes hol — Meshle

5

Одне з обраних імен Еноли — Айві (Ivy) в перекладі з англ, означає «плющ». — Прим. пер.

6

Гарота — знаряддя страти й тортур у вигляді обруча, стягуваного гвинтом.

7

Френологія — псевдонаука про зв’язок між психікою людини і формою її черепа.

8

Александер Поуп — англійський поет, перекладач і сатирик епохи Просвітництва. — Прим. пер.

9

«Поступ Паломника від цього світу до того, що прийде» Джона Буньяна — один із найважливіших богословських творів англійської літератури. — Прим. пер.

10

Фартинг — британська монета у чверть пенні.

11

«Путівник Бойла» — довідник з іменами, адресами та званнями англійської знаті. — Прим. пер.

12

До нескінченності (лат.).

13

Рядки з п’єси «Макбет» В. Шекспіра в перекладі Бориса Тена. — Прим. пер.

14

Аскот — різновид краватки з вужчою середньою частиною та ширшими загостреними кінцями.

15

«Капітал» — праця Карла Маркса, присвячена аналізу й критиці капіталістичного суспільства.

16

Вигук здивування (англ.: Oh, ту stars and garters!). Зорі фігурували у вигуках англійської мови здавна, а от підв’язки, найімовірніше, стали гумористичним доповненням, пов’язаним із англійським лицарським Орденом підв’язки, одним зі знаків якого теж є зірка. — Прим. пер.

17

Кокні — глузливо-зневажливе прізвисько лондонців із середніх і нижчих верств населення, а також тип просторіччя, яким вони розмовляють.

18

Джозеф Генсом. 1834 р. запатентував кеб, у якому візник сидів угорі за кабіною, а пасажир міг бачити дорогу попереду. — Прим. пер.

19

Клайдсдейл, або клайдсдейльський кінь, — шотландська порода ваговозів.

Content

Ненсі Спрінґер
Енола Голмс. Справа ліворукої леді

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

УСЕ ЩЕ ЗИМОВА ХОЛОДНЕЧА, ЛЮТИЙ 1889

ПРО ВИДАННЯ

Примітки