Керстін Ґір. Timeless: Смарагдова Книга

Для марципанових дівчаток усього світу.

(Для всіх-всіх марципанових дівчаток.

Дарма, чи 14 їм років, чи 41, — почуваються вони однаковісінько.)

Надія — це пташина

Між віт Душі, яка

Без слів співає пісню

Й ніколи не змовка.[1]

Емілі Дікінсо

ПРОЛОГ

Белґравія, Лондон З липня 1912 року

Тут лишиться негарний шрам, — зауважив доктор, не підносячи голови.

Пол криво посміхнувся:

— Це краще, аніж ампутація, про яку мені торочила міс Заяча Душа.

— Оце так жарт! — гмикнула Люсі. — Ніяка я не Заяча Душа, це все ти… пан Пришелепувато-Легковажний, годі жартувати! Ти сам чудово знаєш, як легко інфікуються такі рани, а отже, тобі пощастить, якщо ти в ці часи залишишся живим — жодних тобі антибіотиків, а лікарі суціль невігласи і халтурники!

— Довіку вдячний, — озвався доктор, накладаючи при цьому на щойно зашиту рану ще якусь коричневу мазь. Та мазь пекла хоч на стіну лізь, і Пол насилу придушив гримасу болю. Йому тільки й лишалося сподіватися, що плям на шикарному шезлонгу леді Тілні не залишилося.

— Я не мала вас на увазі. — Пол помітив, що Люсі щосили пнеться бути привітною і вдає щось типу посмішки. Посмішка, щоправда, вийшла кисленькою, але головне ж — це спроба. — Впевнена, ви робите все якнайкраще, — сказала вона.

Доктор Гаррісон кращий та й годі, — запевнила леді Тілні.　І єдиний… — пробурмотів Пол. Раптом він відчув, що страшенно стомився. Певно, в тому солодкуватому напої, що його Полові влив лікар, було якесь снодійне.

— Перш за все, наймовчазніший, — докинув доктор Гаррісон. Сніжно-біла пов’язка перехопила Полову руку. — І, чесно кажучи, мені не надто віриться в те, що за вісімдесят років лікуватимуть такі ось рубані й колоті рани краще за мене.

Люсі глибоко зітхнула, і Пол уже знав, що буде далі. З її високо підібраної зачіски вибився кучерик, і дівчина хвацьким жестом застромила його за вухо.

— Ну, якщо згрубша, не те щоб… але якщо бактерії… це одноклітинні організми, які…

— Люсі, припини! — урвав їй мову Пол. — Доктор Гаррісон чудово знає, що таке бактерії!

Рана досі страшенно пекла, до того ж почувався парубок як викручена ганчірка, так що йому хотілося лише одного — заплющити очі й трохи подрімати. Але через це Люсі розлютувалася ще дужче, і хоча голубі очі її несамовито блищали, насправді в них ховалася лише турбота, і — навіть гірше — страх, це він знав точно. На догоду Люсі він намагався і знаку не подати, як зле слухається його тепер власне тіло і який охопив його відчай.

Тому Пол просто вів далі:

— Це ж не середньовіччя, а двадцяте століття — доба неймовірних відкриттів. Кардіограма вже давно відома, кілька років тому встановлено збудника сифілісу і навіть розроблено методи його лікування.

— Бачу, хтось добре готувався до уроків таємницезнавства, — вигляд у Люсі був такий, ніби вона ось-ось вибухне. — Як, утім, мило!

— А ще торік Марія Кюрі здобула Нобелівську премію з хімії, — докинув доктор Гаррісон.

— І що ж вона винайшла? Атомну бомбу?

— Іноді я просто дивуюся, що ти така темна. Марія Кюрі відкрила радіо…

— Стули вже пельку! — Люсі схрестила руки на грудях і кресала на нього очима. Осудливого погляду леді Тілні вона не помітила. — Знаєш що, залиш-но при собі ці проповіді! Ти! Міг! Загинути! Можеш мені пояснити, як би без тебе я впоралася з таким нещастям, — тут голос її зірвався. — І як би я взагалі жила без тебе?

— Мені так шкода, принцесо. — Вона й близько не уявляла, наскільки йому справді шкода.

— Он як! — видихнула Люсі. — Тільки не треба дивитися на мене таким-от поглядом провинного пса.

— Міркувати про те, чого не сталося, ні до чого, дитино, — похитала головою леді Тілні, поки доктор Гаррісон збирав інструменти назад у саквояж. — Усе скінчилось добре. Коли б не нещастя, не було б Полові й щастя.

— Лише тому, що все могло закінчитися ще гірше, це зовсім не означає, що все чудово! — закричала Люсі. — Нічого не вийшло, зовсім нічого! — Очі її налились сльозами, аж у Пола защеміло серце. — Ми тут уже три місяці й ще нічого не домоглися, нічого з того, що планували, навіть навпаки — ми тільки більше все зіпсували! Нарешті в наших руках були ці кляті документи, і Пол узяв і просто їх віддав!

— Так, напевно, я трохи поквапився. — Пол опустив голову на подушку. — Але тієї миті я відчував, що чиню правильно. — А все сталося тому, що смерть була страшенно близько. Ще трохи — і лорд Аластер одним помахом шпаги випустив би з нього дух. Але Люсі він цього нізащо не розповість. — Якби Ґідеон узяв нашу сторону, ми ще мали б шанс. Щойно він прочитає документи, то зрозуміє, про що йдеться. Я сподіваюся.

— Але ж ми самі не до кінця знаємо, що там є, у цих записах! Може, вони зашифровані або… ет, ти взагалі хоч здогадуєшся, що ти тоді передав Ґідеону? — не вгавала Люсі. — Лорд Аластер міг втелющити тобі будь-що: старі рахунки, любовні цидулки, порожні аркуші…

Полові й самому давно вже спадало це на думку, але це сталося і не відстанеться.

— Треба все-таки часом довіряти людям довкола, — пробурмотів він, прагнучи лише одного — щоб цей вислів стосувався і його самого. Думка про те, що лорд міг передати Ґідеону всілякий непотріб, гризла його ще більше, ніж підозра, що цей хлопак цілком міг би віднести їх просто графові Сен-Жермену. Це означало б змарнувати їхній єдиний козир. Але Ґідеон сказав тоді, що кохає Ґвендолін, і його голос був якимось… переконливим, чи як.

— Він обіцяв мені, — хотів було сказати Пол, та з його вуст вирвався лише невиразний шепіт. До того ж це була неправда. Втім, відповідь Ґідеона він не встиг почути.

— Яке безглуздя — співпрацювати з Флорентійським Альянсом, — долинули до нього слова Люсі.

Повіки його обважніли. Хоч би що там підсипав йому доктор Гаррісон, діяв цей засіб на диво швидко.

— Атож, знаю, знаю, — правила далі Люсі, — це була моя дурна ідея. Ми мали взяти справу у свої руки.

— Але ж ви не вбивці, дівчинко, — зауважила леді Тілні.

— З погляду моралі байдуже, чи ти сам когось убив, чи загадав зробити це комусь, — важко зітхнула Люсі.

Попри те що леді Тілні досить енергійно заперечувала їй («Дівчинко моя! Що ти таке кажеш! Ви не загадували нікого вбивати, а просто передали певну інформацію!»), Люсі раптом геть похнюпила носа:

— Ми справді зробили все не так, Поле, ми зіпсували все, що тільки можна було зіпсувати. За три місяці розтринькали час і гроші, які дала нам леді Марґрет, та втягнули в цю справу занадто багатьох невинних людей.

— Це були гроші лорда Тілні, — виправила її леді Тілні. — Ти б вельми здивувалася, дізнавшись, на що він зазвичай циндрить капітали. Перегони, танцівниці — і це найлегше. Я взяла в нього якісь копійки — він і не помітив. А коли щось і помітив, то, як справжній джентльмен, тактовно змовчав.

— На його місці мені було б прикро, якби мене не втягнули в цю історію, — посміхаючись, запевнив доктор Гаррісон. — Щойно я відчув, що моє життя стає якимсь нудним — і от тобі й маєш! Не щодня стрінеш мандрівників у часі, що з’явились із майбутнього й обізнані з усім значно краще за тебе. І тільки поміж нами: стиль керівництва панів де Віллерза і Пінкертон-Сміта так і підбивають зчинити таємний заколот.

— Атож, — погодилась леді Тілні. — Цей самозакоханий Джонатан пригрозив своїй дружині, що замкне її вдома, якщо вона і далі підтримуватиме суфражисток. — Жінка продекламувала, удаючи похмурий чоловічий голос: — А що далі? Дамо право голосу собакам?

— Так і є, саме тому ви погрожували дати йому ляпаса, — зауважив доктор Гаррісон. — Між іншим, на цьому чаюванні мені не довелося нудьгувати.

— Але ж усе було інакше. Я лише зауважила, що не ладна передбачити, що наступної миті зробить моя права рука, якщо він не вгаватиме зі своїми некваліфікованими висловлюваннями.

— Коли він не покине плести нісенітниці, саме так ви висловились, якщо точно, — виправив її доктор Гаррісон. — Я чудово запам’ятав цю фразу, бо ж вельми вона мене вразила.

Леді Тілні засміялась і простягнула йому руку.

— Я проведу вас до дверей, докторе Гаррісон.

Пол спробував розплющити очі й сісти, щоб подякувати лікареві. Але ні те, ні інше йому не вдалося. «Т-тф… кую», — пробурмотів він з останніх сил.

— Що в дідька ви йому підмішали? — крикнула Люсі навздогін доктору Гаррісону.

— Якихось кілька краплин морфію. Цілком безневинно!

Люсі обурено закричала, проте Пол уже не чув.

РОЗДІЛ 1

Із Хронік Вартових,

ЗО березня 1916 р.

Пароль дня: «Potius sero quam numquam»[2].

Лівій

З наших таємних джерел випливає, що невдовзі на Лондон чекають напади військово-повітряних сил Німеччини, отож ми вирішили запровадити протокол безпеки першого рівня. Хронограф на безрік буде перенесено в документарій, а леді Тілні, мій брат і я елапсуватимемо звідти, щоб витрачати на це щонайбільше три години на день. З цієї кімнати буде легко вирушати в XIX століття, уночі сюди рідко хто заходить, у хроніках тих часів жодного разу не згадується відвідування з майбутнього, тому можна висунути припущення, що ніхто жодного разу не помітив нашої присутності.

Певна річ, леді Тілні відмовилася змінювати усталені звички і, за її словами, «не відшукала хоч якої логіки в наших аргументах», проте врешті-решт мусила пристати на рішення нашого Магістра.

Воєнний стан іноді вимагає рішучих дій. Сьогоднішня пообідня елапсація в 1851 рік відбулася в напрочуд дружній атмосфері, можливо, тому, що моя дбайлива дружина пригостила нас своїм неперевершеним пирогом і ми не порушували гострих тем, зокрема право голосу для жінок, пам’ятаючи ті палкі суперечки, якими кінчалися попередні розмови.

Леді Тілні було шкода, що нам не можна відвідати всесвітню виставку в Гайд-парку, але тут ми з нею були заодно, тому розмова спливала тихомирно. Щоправда, згодом леді Тілні запропонувала нам порізатися до завтра в покер, у такий спосіб виказавши знову свою ексцентричну вдачу.

Погода сьогодні: легенька мряка, весняна прохолода, 16 °C.

Звіт: Тімоті де Віллерз, Внутрішнє Коло

Вістря меча було спрямоване просто мені в серце, а очі вбивці зяяли, наче дві чорні діри, які ось-ось поглинуть усе довкола. Я знала: мені не втекти. Я незграбно позадкувала.

Чоловік пішов за мною.

— Я зітру з лиця землі все, що мерзить Господу! Земля просякне твоєю кров’ю!

Ці пафосні заяви викликали в мене заперечення (Земля просякне моєю кров’ю? АГОВ! Де тут земля — це ж вкрита плиткою підлога!). Але мені було так страшно, що я не випустила й пари з вуст. До того ж з його вигляду було зрозуміло, що мого почуття гумору чолов’яга вочевидь не оцінить у цій ситуації. А чи міг він узагалі оцінити якийсь гумор?!

Я зробила ще крок назад і наштовхнулася спиною на стіну. Мій супротивник голосно зареготав. Ну гаразд, може, він і має почуття гумору, просто воно трохи відрізняється від мого.

— Помри ж, демоне! — скрикнув він і без жодних вагань увігнав меча просто мені в груди.

Я схопилася в холодному поту, прокинувшись від власного крику. Серце боліло нестерпно, ніби його справді проштрикнули вістрям меча. Що за кошмарний сон! Але чи варто дивуватися?

Події вчорашнього дня (а також позавчорашнього) не заохочували зручненько скрутитися калачиком під ковдрою і спати собі праведним сном. У голові крутилися несподівані думки, шалено розростаючись, немов м’ясоїдні квіти. Ґідеон просто мене розіграв. Насправді він мене не кохає.

«Вочевидь, він навіть пальцем не встигне поворухнути, як жіночі серця самі впадуть до його ніг», —

у моїй голові безупинно повторював м’який і глибокий голос графа Сен-Жермена. А також: «Немає нічого, що було б легше передбачити, ніж реакцію закоханої жінки».

Цікаво, як зазвичай реагує закохана жінка, дізнавшись, що їй брехали і маніпулювали нею?

Авжеж: телефонує своїй найліпшій подрузі й годинами виливає їй душу. А потім, сидячи в темряві, марно намагаючись заснути, вона ставить собі одне й те саме питання: чому вона взагалі вклепалася в цього придурка? При цьому вона реве коровою — справді, передбачити неважко.

Світні цифри будильника біля мого ліжка показували 3:10, отже, я таки задрімала і проспала години дві з гаком. Хтось — мама? — зайшов до мене і вкрив ковдрою. Пригадую ще, як, підтягнувши коліна до підборіддя, я вмостилася на ліжку, дослухаючись, як калатає власне серце.

На диво, розбите серце билося й далі.

«Воно ніби червоні гострі уламки, які розпорюють мене зсередини, змушуючи спливати кров’ю!» — так я більш-менш описала Леслі свій стан. (Атож, цілком можливо, що ці слова дещо пишномовні, як і фрази того типа з мого сну, але часом правда такою і є… як у дешевих романах.)

Леслі відповіла співчутливо:

— Розумію тебе, як ніхто. Коли Макс мене кинув, спочатку я гадала, що ось-ось помру від горя. Що в мене просто відмовлять усі органи одразу. Адже недарма кажуть: «Кохання проходить крізь нирки, вдаряє по шлунку, розбиває серце, стискає груди і… е-е-е… впивається в серце…» Але, по-перше це минає, по-друге, ти не безпорадна, хоч так вважаєш, а по-третє, серце твоє аж ніяк не скляне.

— Кам’яне, а не скляне, — схлипнула я. — Моє серце — це самоцвіт, а Ґідеон розтрощив його на тисячу скалок, просто як у видінні тітки Медді.

— Картинка дуже крута, безумовно, але… ні! Насправді серця зроблені зовсім з іншого матеріалу. Повір мені, — Леслі відкашлялась і, прибравши урочистого тону, так ніби вона відкривала мені найбільшу таємницю світової історії, проголосила: — Цей матеріал куди міцніший, він не б’ється і легко відновлюється. А зроблено його за таємним рецептом, за яким також виготовляють… — Леслі ще раз кахикнула, щоб посилити напругу. Я несамохіть завмерла. — Марципани! — завершила Леслі.

— Марципани? — На мить я покинула схлипувати і мимовіль посміхнулася.

— Саме так, марципани! — повторила Леслі з убивчою серйозністю в голосі. — Смачні, з високим вмістом мигдалю.

Я мало не захихотіла. Та раптом згадала, що нещаснішої від мене дівчини у всьому світі не відшукати, тому пробурчала у відповідь:

— Якщо це справді так, тоді Ґідеон відкусив частину мого серця! Та ще й пооб’їдав з усіх боків шоколад. Аби ти бачила, як він дивився, коли… — перш ніж я устигла знову пуститися в ті ж сумні міркування, Леслі голосно зітхнула.

— Ґвен, мені не хотілося цього говорити, але твоє рюмсання нічим нікому не допоможе. Припини зараз же!

— Я не спеціально, — запевнила я її. — Воно само все якось рюмсається. Я була найщасливішою дівчиною на світі, а за якусь хвилину він каже мені, що…

— Окей, Ґідеон повівся як останній негідник, — люто перебила мене Леслі. — Хоча ми й не знаємо причини. Тобто як це? Чому це закохану дівчину легше перемогти? Я вважаю, що все влаштовано точнісінько навпаки. Закохані дівчата — це бомби з годинниковим механізмом. Ніколи не знаєш напевно, що вона зробить наступної миті. Ґідеон і його друг-жінконенависник граф Сен-Жермен глибоко помилились.

— Я ж справді думала, що він мене кохає. А він тільки вдавав, але ж це так… — Підступно? Жорстоко? Жодне слово, певно, не могло вповні передати всіх моїх почуттів.

— О, моя люба! В іншій ситуації сиди і скигли досхочу. Але зараз ти просто не можеш собі цього дозволити. Твоя енергія потрібна для інших речей, і передусім — для виживання, — голос Леслі був незвично серйозним. — Так що, будь ласка, опануй себе!

— Ксемеріус мені вже говорив це сьогодні. А тоді накивав п’ятами, залишивши саму-самісіньку.

— Це маленьке невидиме чудовисько має слушність! Ми повинні тверезо мислити і зіставити всі факти. Фу-у, що це? Стривай, я відчиню вікно, Берті влаштував нам газову атаку… от нестерпний собацюра! То на чому я зупинилася? Ага, точно, ми повинні зрозуміти, що твій дідусь сховав у вашому будинку, — голос Леслі трохи здригнувся. — Рафаель виявився, правду кажучи, вельми навіть корисним. Може, не такий уже він і бовдур, яким здається.

— Яким він здається тобі. — Рафаель був молодшим братом Ґідеона і недавно перейшов до нашої школи. Саме він зметикував, що в загадці, яку залишив мій дідусь, ідеться про географічні координати, на яких розташований наш будинок. — Як же мені кортить узнати, що Рафаелю відомо про таємні знання Вартових і Ґідеонові мандрівки у часі!

— Можливо, навіть більше, ніж ми думаємо, — сказала Леслі. — Принаймні він не докопувався, що до чого в моїй історії, попри ігри із загадками у Лондоні. Досить розумне рішення — не ставити зайвих питань, — тут вона затнулась. — А ще в нього гарні очі.

— Це точно. — Його очі були справді прекрасні, такі ж, як у Ґідеона. Зелені, глибокі, облямовані густими темними віями.

— Мені це байдуже, просто констатую факт…

«Я в тебе закохався», — сказав Ґідеон, напустивши серйозного вигляду, він дивився мені просто в очі. Я теж не могла відвести від нього погляду і вірила кожному його слову! Сльози з новою силою заструмували по моїх щоках, я вже не могла зосередитися на словах Леслі.

— …Але я сподівалася, що це довгий лист або, наприклад, щоденник, що пояснив би нам усе, що від тебе приховують, чи навіть трохи більше. Тоді ми не мусили б сушити голову та склали б справжній план дій…

Такі очі потрібно заборонити. Чи принаймні видати закон, який вимагав би від хлопців із такими гарними очима надягати сонячні окуляри. Крім хіба що тих, кого для рівноваги природа наділила вухами-локаторами або чимось таким…

— Ґвен? Ти що, знову ревеш?

Інтонація Леслі була достоту як у місіс Каунтер, нашої вчительки географії, коли та вичитувала учня, що забув домашнє завдання.

— Це нікуди не годиться! Час би припинити ятрити незагоєні рани. Нам потрібна…

— Ясна голова! Твоя правда.

На превелику силу я постаралася витіснити зі своїх думок прекрасні очі Ґідеона і надати своєму голосу трохи більше впевненості. Я мусила заради Леслі. Зрештою, саме вона підтримувала мене в ці важкі дні, не вимагаючи жодних пояснень і не вигадуючи якихось відмовок. Перш ніж їй це набридне, треба конче сказати, як я тішуся, що вона в мене є. (Ну і що з того, якщо я ще трішки поплачу, цього разу від розчулення.)

— А я тішуся дужче! — запевнила мене Леслі. — Яким би нудним було моє життя без тебе.

Коли вона поклала слухавку, на годиннику була майже дванадцята. На кілька хвилин я справді почулася краще, але зараз, десять хвилин по третій, мені вкотре хотілося зателефонувати їй і ще раз поскиглити.

Насправді я зовсім не була плаксою, але зараз страждала від кохання, вперше в житті. По-справжньому страждала.

Решта проблем відступили на другий план. Навіть виживання здавалося мені справою другорядною.

І якщо вже зовсім відверто, то думати про смерть було навіть трішки приємно.

Зрештою, я буду не першою, кого занапастила любов. Та й компанія у мене нівроку: Русалонька, Джульєтта, Покахонтас, дама з камеліями, мадам Батерфляй, — а тепер до них приєднаюсь і я, Ґвендолін Шеферд. Було б непогано, однак, відмовитися від фатального удару кинджалом у серце. Я почувалася такою роздавленою, що цілком могла б померти від сухот, а це значно вишуканіше. Бліда й вродлива, як Білосніжка, я спочиватиму на ліжку, волосся гарно розметається по подушці. Ґідеон упаде переді мною навколішки і гірко застогне, що ж він накоїв, ех, якби він тільки прислухався до моїх останніх слів…

Але спочатку мені конче треба в туалет.

М’ятний чай із великою кількістю цукру та лимоном був у нашій родині такими собі ліками проти страждань, а я видудлила цілий чайник цього напою. Тож тільки-но я ступила на поріг, як мама вмить помітила, що зі мною щось коїться. І то не дивно, бо через рясні сльози мої очі почервоніли, як у кролика-альбіноса. Навряд чи вона повірила б історії, буцімто дорогою додому зі штабу Вартових, просто в лімузині, мене змусили різати цибулю — її Ксемеріус придумав для мене замість відмовки.

— Вони образили тебе, ці кляті Вартові? Що трапилося? — запитала вона і на цих словах утнула штуку, в одну мить прибравши вигляду жалісливого і водночас лютого. — Я вб’ю Фалька, якщо тільки…

— Ніхто мені нічого не заподіяв, мамо, — похапцем запевнила її я. — Усе гаразд.

— Вона ж не сліпа! Ти чому не розповіла про цибулю? Ніколи ти мене не слухаєш! — Ксемеріус уп’явся кігтиками в мостину. Він являв собою маленьку фігурку, що колись прикрашала ринву. У Ксемеріуса були великі вуха, кажанячі крила, довгий лускатий драконячий хвостик, а на котячій голівці стирчало двійко ріжок. Як на те, вигляд він мав значно миліший, аніж його думки, але ніхто, крім мене, Ксемеріуса не бачив і не чув його безсоромних зауважень, отож і присупонити його теж не було кому. Демонів і привидів я могла бачити змалечку, а ще розмовляла з ними, але завжди вважала це лише дивною особливістю, з якою мусила миритися. Проте згодом з’явилася ще одна — набагато химерніша.

Два тижні тому я дізналася, що належу до — таємного (!) — Кола дванадцяти мандрівників у часі, і тепер щодня мушу кілька годин збувати десь у минулому. Насправді це прокляття, себто, даруйте, цей дар мандрівника в часі мала успадкувати моя кузина Шарлотта, цю роль вона б зіграла краще за мене, але з’ясувалося, що пошилася в дурні я. Правду кажучи, мусила б здогадатися про це заздалегідь — я народилася без сорочки. На Різдво, наприклад, коли всі в класі шкрябають на клаптику паперу своє ім’я, перевертають і витягають аркушик з ім’ям того, кому треба приготувати подарунок, мені завжди діставалося ім’я вчительки (а скажіть-но, будь ласка, що його подаруєш тій вчительці?). Роздобувши квитки на концерт, я, як на лихо, неодмінно занедужувала (це я робила часто-густо на канікулах), а якщо мені хоч лусни треба було мати гарний вигляд, то на лобі вискакував зрадницький прищ завбільшки з якесь третє око. Спочатку ви здивуєтесь, що я порівнюю мандри в часі з якимось там прищем, хтось навіть позаздрить або вирішить, буцімто скакати в часі вельми весело, але насправді це не так. Стрибки в минуле — штука страх яка важка, нервова і навіть небезпечна. І не варто забувати ще одне: якби я не успадкувала цей безглуздий дар, то ніколи б не здибала Гідеона, а отже, моє серце, із марципанів воно чи ні, було б досі цілісіньким. Цей негідник теж був одним із дванадцятьох мандрівників у часі. Один із небагатьох, хто живе в наші дні. Решту можна зустріти в минулому.

— Ти плакала, — не без підстави зауважила мама.

— От бачиш! — вигукнув Ксемеріус. — Зараз вона тебе розкусить, як горішок, і тоді вже не спускатиме з ока ні на мить. Тож про нічні пошуки можна буде забути!

Я скривилася, усім виглядом промовляючи, що сьогодні вночі мені точно буде не до скарбів. Саме так слід відповідати невидимим друзям, коли не хочеш, щоб тебе записали в божевільні, бо ти розмовляєш з порожнім місцем.

— Кажи, що ти вирішила перевірити, як діє твій газовий балончик, і випадково приснула собі в очі, — прокрякало порожнє місце.

Але я занадто знесилилась і втомилася, щоб брехати хоч трохи пристойно. Я піднесла на маму свої заплакані очі та просто спробувала розповісти правду, весь час зупиняючись і збираючи мужність.

— Мені… мені так зле… це тому що… така вона дівоча доля… розумієш?

— Ах, сонечко моє…

— Але коли я телефоную Леслі, мені відразу стає краще.

На наш із Ксемеріусом подив, маму це пояснення цілком задовольнило. Вона заварила мені чаю і поставила на нічний столик чайник, а поруч із ним — мою улюблену горошкувату чашку. Потім погладила мене по голові й причинила за собою двері. Сьогодні навіть без звичних зауважень на кшталт «Ґвен! Уже початок на одинадцяту, а ти патякаєш по телефону сорок хвилин! Ви ж сьогодні вранці бачилися в школі!» Іноді вона справді найкраща мама на світі.

Зітхнувши, я звісила ноги з ліжка, зістрибнула і почимчикувала в туалет. Відчувши свіжий подув, я обернулася.

— Ксемеріусе? Ти тут? — запитала я пошепки і спробувала намацати вимикач.

— Залежить, — відгукнувся Ксемеріус, розгойдуючись сторч головою на коридорній лампі. Він заплющив очі від несподіваного світла, — чи ти знову не перетворишся на маленький кімнатний фонтанчик! — А тоді писклявим і плаксивим, втім, майже моїм голосом він, перекривляючи, завив: — А потім він сказав, що я геть не розумію, що говорю, а потім я кажу, так чи ні, а потім він каже — так, але тільки не плач… — Він театрально зітхнув: — 3 усієї людської породи дівчата — найнапряжніший різновид. Гіршими можуть бути тільки бухгалтери на пенсії, продавчині в панчішних магазинах і голови садових товариств.

— Нічого не обіцятиму напевне, — прошепотіла я, щоб не розбудити родичів. — Але краще не згадувати сам знаєш про кого, бо інакше… фонтан може наново увімкнутися.

— Я й так уже чути не можу цього імені. Берімось, нарешті, до якоїсь корисної справи чи як? Скажімо, пошукаймо скарб?

Поспати було б кориснішою справою, але я, на жаль, розуміла неможливість заснути тепер.

— Гаразд, можемо починати пошуки. Але спершу я зіллю зайвий чай із баків.

— Що?

Я показала на двері туалету.

— А, он як, — сказав Ксемеріус. — Я поки що побуду тут.

У дзеркалі над умивальником я, на диво, побачила набагато симпатичніше відображення.

Жодних ознак сухот, на жаль, не спостерігалося. Лише повіки трохи набрякли, так наче я переборщила з тінями.

— Де тебе взагалі носило весь цей час, Ксемеріусе? — запитала я, повернувшись із туалету. — Часом не в…

— Не в кого? — Ксемеріус обурено скривився. — Чи ж не думаєш ти, що я був у того, чиє ім’я ми не називаємо?

— Щось таке, — мені кортіло знати, як Ґідеон провів цей вечір. Чи загоюється рана на його руці? І чи говорив він з ким-небудь про мене? Може, він сказав щось на кшталт: «Усе це суцільне непорозуміння. Я, звичайно ж, кохаю Гвендолін. І ніколи її не розігрував».

— Ну вже ні, цього б я нізащо не зробив, — Ксемеріус розпростав крила і спурхнув додолу. Він ледве діставав мені до коліна. — Нікуди я не літав. А натомість ретельно оглянув будинок. Єдиний, хто може знайти скарб, — це я. По-перше, тому що ніхто з вас не вміє проходити крізь стіни. До того ж вам зась безкарно порпатись у шухлядах бабусиного комода.

— Хоч якісь переваги для невидимки, — сказала я і вирішила при цьому не згадувати, що Ксемеріус, будучи духом, своїми примарними кігтями не зміг би висунути навіть найменшу шухляду. Жоден із духів, з якими мені випало знайомство, не ладен був пересувати предмети. Більшість із них навіть маленький протяг не могли викликати.

— Але ж ти вже знаєш, що ми шукаємо зовсім не скарб, а просто якусь вказівку мого дідуся, яка має нам допомогти в подальшому розслідуванні?

— Будинок по стелю напханий усіляким скарбомотлохом. Не кажучи вже про різні схованки та криївки, — незворушно правив далі Ксемеріус. — Деякі стіни на другому поверсі подвійні, а між ними розташовані таємні ходи. І опецькуватим шукачам пригод туди немає дороги — занадто вже вони вузькі.

— Справді? — про ці ходи я досі не здогадувалась ні сном ні духом. — А як туди потрапити?

— Переважно двері всередину стін просто позаклеювані шпалерами, але відкриті ходи досі є в шафі твоєї двоюрідної бабусі, а також за цим громіздким буфетом у їдальні. А ще в бібліотеці, класика жанру — двері заховані за одним стелажем. Із бібліотеки, до речі, починаються два потаємних ходи, один веде до дверей містера Бернарда, а другий — на третій поверх.

— Он чому містер Бернард з’являється як біда на голову, — пробурмотіла я.

— Це ще не все. У великому комині, що приліпився до стіни будинку номер 83, є сходи, якими можна видертися на дах. Із кухні в цей димар уже нема дороги, бо камін замурували, але в стінній шафі, тій, що у кінці коридору, є чималий отвір, і у нього влізе, наприклад, Санта-Клаус. Або ваш моторошний ключник.

— Або сажотрус.

— Далі — підвал! — Ксемеріус удав, ніби не почув мене. — Цікаво, чи знають ваші сусіди, що таємний хід веде прямісінько до їхнього будинку? Щоправда, тому, хто боїться павуків, краще туди не лізти.

— Краще спочатку пошукаймо десь-інде, — похапцем сказала я, геть забувши, що треба шепотітися.

— Якби ж знаття, що саме шукаємо, умить знайшли б, — Ксемеріус почухав задньою лапкою підборіддя. — Загалом, це може бути будь-що: опудало крокодила в комірчині, пляшка віскі за книгами в бібліотеці, стосик листів у таємній шухляді секретера твоєї двоюрідної бабусі, скринька в одному з ходів у стіні…

— Скринька всередині стіни? — перебила його я. — А що там ще? Якийсь придомок?

Ксемеріус кивнув.

— Ой, ти, певно, розбудила брата.

Я обернулась. У дверях своєї кімнати стояв мій дванадцятирічний брат Нік, застромивши обидві руки в руду скуйовджену стріху.

— З ким це ти там балакаєш, Ґвен?

— Ніку, ніч надворі, — прошепотіла я, — вертайся в ліжко. Нік нерішуче дивився на мене, і я бачила, як він поступово прокидається.

— Що ти там говорила про скриньку всередині стіни?

— Я… хотіла її пошукати, але, напевно, почекаю, поки розвидниться.

— Дурня! — вигукнув Ксемеріус. — У темряві я бачу пречудово, як… скажімо, як сова. Крім того, як ми будемо нишпорити в будинку, коли всі попрокидаються. Навіщо тобі родичі, що плутаються під ногами.

— У мене є ліхтарик, — сказав Нік. — А що у тій скриньці?

— Точно не знаю, — я на мить замислилася. — Можливо, щось залишив дідусь.

— Ого! — зацікавлено промовив Нік. — І де ж вона є, бодай приблизно?

Я запитально подивилася на Ксемеріуса.

— Я бачив її збоку в таємному ході, який починається за товстим вершником із баками, — сказав Ксемеріус. — Але хто ж ховатиме таємні папери… ну, або скарб, у якійсь простій скриньці? Крокодил, як на мене, — куди краща криївка. Хто знає, чим він напханий? Нумо його розпорювати.

Ми з крокодилом одного разу зустрічалися, тож я лише скривилася.

— Спочатку ми заглянемо в цю скриньку. Хід у стіні — це вже цікаво.

— Нудьга-а-а! — прококотів Ксемеріус. — Може, предок твій просто ховав там тютюнець від своєї благовірної… або… — на думку йому спало щось кумедне, бо привид раптом пожвавішав і заусміхався, — …або розтяте тіло нечемної служниці!

— Скринька стоїть усередині таємного ходу, який починається від портрета прапрапрапрадідуся Г’ю, — пояснила я Ніку. — Але…

— Я тільки прихоплю ліхтарик! — брат уже розвернувся і зник у кімнаті.

Я зітхнула.

— Ну, що знову не так? — Ксемеріус закотив очі. — Нехай хлопець піде з нами.

Привид розправив крила.

— Я стрілою облечу будинок, чи інші сплять та бачать десятий сон. Нам ні до чого, щоб твоя допитлива тітка застукала нас на гарячому, саме коли ми діставатимемо дідусеві діаманти.

— Які ще там діаманти?

— Вище носа! — крикнув Ксемеріус, відлітаючи. — Що тебе більше вабить? Діаманти чи напівзогниле тіло нечемної служниці? Головне — налаштуватися правильно. Зустрінемося біля вгодованого дядька на шкапі.

— Невже ти розмовляєш із привидом? — Нік постав за моєю спиною, погасив світло в коридорі, а натомість увімкнув свій ліхтарик.

Я кивнула. Нік ніколи не сумнівався в тому, що я можу бачити духів і привидів. Навіть навпаки — ще коли йому було чотири рочки (мені тоді було вісім), він відчайдушно захищав мене від тих, хто не вірив моїм розповідям, як, наприклад, тітка Гленда. Ми щоразу сварилися, коли приходили в супермаркет «Harrods» і на порозі я віталася з милим придверником, містером Ґріззлі, в гарному однострої. Містер Гріззлі уже п’ятдесят років як помер, тому ніхто не міг як слід уторопати, чому я зупинялася перед входом і розбалакувала про монаршу родину (містер Ґріззлі вперто обожнював королеву) або про дощовий червень (погода була другою улюбленою темою містера Ґріззлі).

Дехто реготав, іншим дитяча уява здавалася «милою» (тим-то вони здебільшого погладжували мене по голові), треті мовчки хитали головою, але ніхто так не шаленів, як моя тітка Ґленда. Вона паленіла, тихо лаялась і силоміць тягла мене всередину, а якщо я впиралася, вона показувала на Шарлотту і вимагала брати приклад із неї (Шарлотта, до речі, вже тоді була така ідеальна, що навіть шпилька ніколи не випадала їй з волосся). Проте найогиднішою була погроза позбавити мене десерту. Часом вона й справді дотримувала слова (а я любила геть усі десерти, навіть сливовий компот), але я просто не могла собі дозволити мовчки проминути містера Ґріззлі. Щоразу Нік намагався мені бодай чимось допомогти, він благав тітку Ґленду дати мені спокій, адже жодна жива душа не заговорить до бідолашного містера Ґріззлі, та щоразу тітка Ґленда вміло відкидала його зауваження. Нудотним голосом вона говорила щось на зразок: «Ох, малий Ніку, коли ж бо ти зрозумієш, що твоїй сестрі кортить бути особливою? Нема ніяких привидів! Чи, може, ти теж їх бачиш?»

На це Нік щоразу насуплено хитав головою, а тітка Ґленда переможно реготала. Відколи одного дня вона присяглась більше ніколи не брати нас із собою в супермаркет, Нік раптом змінив свою тактику. Цей малюк із пухкими щічками (ах, як вабив очі цей хлопчик, як мило він гаркавив!) раптом спинився навпроти тітки Ґленди і закричав: «А знаєш, що мені щойно сказав містел Ґліззлі, тітко Ґлендо? Він сказав, що ти плотивна і стлашна відьма!» Містер Ґріззлі такого, звісно, ніколи не говорив (він був надто ввічливим, а тітка Ґленда надто багато купувала), але ввечері перед нашим виходом мама щось таке пробурмотіла. Тітка Ґленда зціпила губи і гордо пройшла повз нас, тримаючи за руку Шарлотту. Згодом удома зчинилася неабияка буча (мама ображалася, що ми із Ніком мусили самі шукати дорогу додому, а тітка Ґленда вмить докумекала, що страшною, тобто «стлашною» відьмою, як мовив Нік, обізвати її могла тільки сестра). Відтоді тітка Ґленда таки більше не брала нас із собою. А слово «стлашна» ми часто-густо вживаємо й дотепер.

З роками я кинула розповідати першому стрічному, що бачу речі, яких не бачить ніхто. Це найрозумніша тактика, якщо не хочеш, щоб тебе вважали за божевільну. Тільки від брата і сестри, а ще від Леслі я ніколи не крилася, вони вірили мені завжди. Маму й тітку Медді я не могла до кінця зрозуміти, але в будь-якому разі вони ніколи не скалили зуби. Тітка Медді на власному досвіді чудово знала, як це, коли тобі ніхто не вірить, адже часом бачила предивні видіння.

— Він симпатичний? — прошепотів Нік. Промінь світла від його ліхтарика тремтів і перестрибував по сходах.

— Хто?

— Привид.

— Та нівроку, — пробурмотіла я, не відхиляючись від правди.

— А зовні він який?

— Доволі милий. Але гадає, що він страшенно грізний.

Тимчасом як ми навшпиньки скрадалися на третій поверх, де жили тітка Ґленда і Шарлотта, я спробувала якнайдетальніше описати братові Ксемеріуса.

— Круто! — прошепотів Нік. — Невідомий домашній вихованець! Оце тобі пощастило!

— Вихованець! Тільки не кажи так на Ксемеріуса, коли він повернеться.

Проминаючи кімнату моєї кузини, я дуже сподівалася почути, як вона хропе на всі заставки. Але, певна річ, не вловила ні звуку. Ідеальні дівчатка не хропуть. Стлашно.

Ми спустилися ще на півповерху вниз, коли Нік смачно розпозіхався. Мене охопило почуття провини.

— Слухай, Ніку, зараз пів на четверту ранку, тобі скоро збиратись до школи. Мама мене приб’є, дізнавшись, що я не даю тобі нормально виспатися.

— Але я анітрішечки не втомився! А ти… якщо раптом схочеш шукати без мене… це буде так підло з твого боку! Що ж дідусь там сховав?

— Гадки не маю. Може, книгу з роз’ясненнями. Або хоча б лист. Дідусь був Магістром Ложі Вартових. Він чудово знав усе про мене та про цю веремію зі стрибками в часі. А ще точно знав, що це не Шарлотта успадкувала особливий ген. Я-бо зустріла його в минулому і розповіла йому про це.

— От і добре зробила, — прошепотів Нік і, трохи присоромлений, докинув: — Направду сказати, я майже його не пам’ятаю. Лише те, що дідусь завжди був у доброму гуморі й ніколи не сердився на нас, на відміну від леді Арісти. А ще мав запах карамелі і якихось дивних прянощів.

— Це через тютюн, він курив люльку. Стривай! — Я зупинила Ніка, перш ніж він наступив на мостину. Ми пройшли третій поверх, але, щоб дочовпати до другого, мусили подолати парочку мерзенних сходинок, які гучно скрипіли. Багаторічний досвід прослизання вночі на кухню по солодощі бодай чогось мене навчив. Ми обминули підступні місця і дісталися, нарешті, до портрета прапрапрадідуся Г’ю.

— Ну, до роботи!

Нік посвітив ліхтариком на обличчя нашого пращура.

— Як же він міг обізвати свою кобилу Ситою Енні! Кобила ж худа як скіпка, натомість сам він скидається на якогось бородатого кабанюгу!

— Ага, мені теж так здається, — я намацала за полотном ручку, яка зрушувала механізм потаємних дверей. Він, як завжди, трохи заїдав.

— Сплять, як немовлята. — Ксемеріус сів на найближчу сходинку. — Усі, крім містера Бернарда. У нього, видно, безсоння. Але дарма, цей нам не завадить. Я заскочив його в кухні, він там ласує холодними курячими ковбасками і дивиться фільм з Клінтом іствудом.

— От і чудово.

Картина звично заскреготіла і випнулась уперед, відкриваючи вхід — кілька сходинок між стінами, які вели до наступних дверей. Цим шляхом можна було потрапити у ванну на другому поверсі, з іншого боку двері приховувало дзеркало заввишки з людину.

Колись ми учащали туди, щоб полоскотати собі нерви, бо ж ніколи не можна було знати напевно: а що, коли у ванній хтось миється?! Але нащо цей таємний хід і справді був потрібен, це ми все одно не з’ясували. Може, хтось із наших пращурів полюбляв раптово, без попередження зникати і з’являтися деінде.

— То де ж стоїть ця скринька, Ксемеріусе? — запитала я.

— Ліворуш. Поміш штінами. — Сутінки заважали мені розгледіти, що там робить Ксемеріус, але в нього наче щось застрягло в зубах і він намагався його виплюнути.

— Ну й ім’ячко — Ксемеріус, язик зламаєш, — зауважив Нік. — Я б називав його Ксемік. Або Мерік. Можна я принесу цю скриньку?

— Він стоїть ліворуч, — сказала я.

— Яшик шламаєш. Ксемік або Мерік — не дошекаєшся! Та я шпадкоємець шлавного роду могутніх демонів, а наші імена…

— Скажи, ти що там жуєш?

Ксемеріус сплюнув і прицмокнув.

— Та вже нічого. Поласував тут одним голубком, який закемарив на даху. Пір’я, хай йому грець.

— Але ж ти не вмієш їсти!

— Дехто взагалі не знає ні бельмеса, але всіх повчає, — ображено буркнув Ксемеріус. — І навіть маленького голубка мені не подарує.

— Ти не можеш з’їсти ніякого голубка, — повторила я. — Ти — привид.

— Я — демоні І можу трощити все, що схочу! Одного разу я проковтнув цілого священика, у рясі зі стоячим комірцем. Чого витріщаєшся з недовірою?

— Ти краще пильнуй, щоб нас ніхто не заскочив.

— Гей! Чи ти не віриш мені?

Тим часом Нік спустився й посвітив у стіні своїм ліхтариком: — Нічого я тут не бачу.

— Таж скринька за цеглою. У потаємній кімнаті, ти, йолопе, — сказав Ксемеріус. — І я не брешу! Якщо кажу, що вмолов голуба, значить, вмолов!

— Вона в кімнаті за цеглою, — повідомила я Нікові.

— Я навряд чи відсуну бодай якусь із цих каменюк. — Мій менший брат, опустившись навколішки, спробував там і там натиснути на стіну.

— Аго-о-ов! Я з тобою розмовляю! — мовив Ксемеріус. — Ти що, вирішила мене не помічати, га, плаксійко?

Я нічого не відповіла, і тоді він зарепетував:

— Ну гаразд! Це був голуб-привиді Але він теж рахується.

— Голуб-привид, ой, сміхота. Навіть якби якийсь привид мав вигляд голуба, ти б все одно не зміг його з’їсти. Духи не можуть убивати один одного.

— Та їх бомбою не зрушиш, усі ці цеглини, — зауважив Нік.

Ксемеріус розлючено пирхнув.

— Так, по-перше, навіть голуби іноді залишаються на землі по своїй смерті — хтозна, навіщо. Може, не помстилися якомусь там котові. По-друге, даруй, як ти відрізниш голуба-привида від непривида? І по-третє: їхнє життя привида закінчується у мене в пащі, бо (хтозна-скільки разів тобі торочити) я — демон! У вашому світі на мене не надто вже зважають, але у світі привидів я доволі велике цабе. І коли ти, нарешті, це утямиш?

Нік підвівся і кілька разів копнув по стіні.

— Ні, нічого не вийде.

— Ш-ш-ш! Припини, тихіше.

Вистромивши голову з проходу, я докірливо глянула на Ксемеріуса.

— Ну, велике цабе, що скажеш?

— Про що? Зауваж, я й словом не обмовився про цеглини, що їх треба зрушити.

— То як нам туди дістатися?

— За допомогою молотка й довбила, — пролунала блискуча відповідь.

Але дав її зовсім не Ксемеріус, а містер Бернард. Я заклякла з переляку. Він стояв лише за якийсь метр од мене. У сутіні виблискувала золота оправа його совиних окулярів. І його зуби. Невже він посміхався?

— От чорт! — розхвилювавшись, Ксемеріус сплюнув цівку води просто на перила. — Він, певно, ковтнув усі ковбаски за раз. Або фільм був відстійний. Отак і сподівайся на Клінта Іствуда.

На жаль, не придумавши нічого путнього, я лише тихо пробурмотіла:

— Що-що?

— Нам потрібні молоток і довбило, — не змигнувши, повторив містер Бернард. — Але краще з цим зачекати. Не варто позбавляти сну інших, щоб дістати скриньку з криївки, є більш сприятливий час. О, ось і пан Нік, — він, не кліпаючи, дивився просто на світло ліхтарика. — Босоніж! Та ви ж застудитесь. — Сам він був у капцях і вишуканому халаті з гаптованою монограмою «В. Б.». (Волтер? Віллі? Віґенд? Для мене містер Бернард завжди був людиною без імені.)

— Звідки ви знаєте, що ми шукаємо саме скриньку? — запитав Нік. Попри бадьорий голос, у його широко розплющених очах читався такий же страх і збентеження, які відчувала і я.

Містер Бернард поправив окуляри.

— Ну, можливо, тому що цю, як ви називаєте, скриньку, я сховав туди власноруч. Це різьблена, інкрустована самоцвітами скринька, антикваріат початку вісімнадцятого століття, що належала вашому дідові.

— А що всередині? — запитала я, коли до мене повернувся дар мови.

Містер Бернард докірливо подивився на мене.

— Певна річ, я не наважився про це спитати. Я всього лише сховав цю скриньку за дорученням вашого діда.

— Та невже? Мене не обдуриш! — похмуро зауважив Ксемеріус. — Цей скрізь стромляє свій цікавий ніс. І крадеться тихо, як миша, що впоралась у затишному куточку з усіма курячими ковбасками. Це все через тебе, недовірливий домашній фонтанчик! Якби ти не в’їдалася до мене, цей старигань не заскочив би нас так зненацька.

— Звісно, я залюбки допоможу вам дістати цю скриньку, — правив далі містер Бернард. — У нас попереду сьогоднішній вечір, коли ваші бабуся і тітка вирушать на зустріч пань Ротарі-клубу. Тож я пропоную вам повернутися в ліжко, бо ж на вас чекає цілий день у школі.

— Так ми і повірили. Щойно ми підемо, як він дістане зі стіни цю штукенцію, — заявив Ксемеріус. — Заграбастає всі діаманти, а для нас покладе у скриньку кілька червивих горіхів. Знаємо ми таких помічників!

— Дурниці, — пробурмотіла я. — Якби містер Бернард схотів, то давно б уже це зробив, адже ніхто, крім нього, ні сном ні духом не знає про цю скриньку. Що ж воно таке наш дідусь замурував у власному будинку?

— Чому це ви хочете нам допомогти? — поцікавився Нік. Це питання крутилось і в моїй голові, але Нік несподівано випередив мене.

— Бо я нівроку орудую молотком і довбилом, — пояснив містер Бернард. І тихішим голосом докинув: — Адже дід ваш, на превеликий жаль, уже не зможе допомогти міс Ґвендолін.

Мою шию наче стиснуло якимись линвами, я відчувала, що ось-ось розплачуся.

— Дякую… — пробелькотіла я.

— Не радійте передчасно. Ключ від скрині… загублено.

Хтозна, чи підніметься в мене рука на те, щоб відкрити ломом цей витвір мистецтва, — зітхнув містер Бернард.

— Тобто ви нічого не скажете нашій мамі й леді Арісті? — запитав Нік.

— Ні пари з уст, якщо ви зараз же підете спати.

У сутіні переді мною знову зблиснули його зуби, потім він розвернувся і рушив угору сходами.

— На добраніч. Спробуйте все-таки бодай трохи поспати.

— На добраніч, містере Бернард, — пробурмотів Нік.

— Старе луб’я! — каркнув Ксемеріус. — Я пильнуватиму тебе, від мене не сховаєшся!

РОЗДІЛ 2

І крові Круг дійде нарешті краю,

І мудрість самоцвіт із вічністю з’єднає.

Ростиме сила, у дівочі вбрана шати,

І владу дасть тому, хто вміє чарувати,

А згасне раптом весь зірок тузінь[3],

Розтане юність, і візьметься дуба тлінь…

І поповзе його нутром черва —

Так вступить доля людства у свої права!

Як згасне ж зірка та дванадцята за ночі,

Орел мети одвічної доскочить.

І знайте! Ті зірки згорають лиш в любові,

Які загинути в ім’я її самі готові.

З таємних записів графа Сен-Жермена

— Ну і?.. — наша однокласниця Синтія постала перед нами, грізно взявшись руки в боки, і заступила нам шлях на другий поверх.

Інші учні протискалися праворуч і ліворуч нарікаючи на несподіваний корок.

Синтія не зважала на скарги. Вона смикала в руках свою бридку краватку. Кожен учень Сент-Леннокса мусив носити таку краватку як частину шкільної форми. Вираз обличчя у Синтії був досить суворим.

— Звідки мені знати, ким і з ким ви будете на святі?

У неділю був її день народження, щороку вона влаштовувала цього дня костюмовану вечірку.

Леслі нервово похитала головою.

— Тобі хто-небудь говорив, Син, що з року в рік ти видаєшся чимраз дивакуватішою? Тобто ти завжди була якась трохи химерна, але останнім часом це й справді впадає у вічі. Хіба можна випитувати в гостей, який костюм вони збираються вдягнути?

— Точно! Не бери в голову, сама ти не святкуватимеш, — я спробувала проскочити повз Синтію.

Але вона змахнула рукою і блискавично схопила мене за лікоть.

— Щоразу я намагаюся придумати якусь цікаву тему для вечірки, але щоразу знаходиться хоч один кисляк, якому на це начхати, — сказала вона. — Згадати хоча б «Карнавал звірів». Дехто повстромляв собі у волосся по кілька пір’їн і репетував, що це буцімто такий костюм курки! Так, Ґвен, твій винуватий погляд уже нічому не зарадить. Я знаю, кому це спало на думку.

— Ну не кожен має маму, яка обожнює майструвати з пап’є-маше слонячі маски, — мовила Леслі, а я просто похмуро пробурмотіла: «Ми квапимося».

Я ледве стрималася, щоб не викласти Синтії, як же мені зараз до лампочки її вечірка з усіма костюмами разом узятими. Але мій вигляд, певно, був промовистим.

Проте рука Синтії вп’ялась мені в лікоть ще міцніше.

— Пам’ятаєте нашу «Пляжну вечірку маленьких Барбі»?

У Синтії аж мурашки побігли по шкірі від самої лише згадки про цю вечірку. І не дарма. Вона глибоко зітхнула.

— Тепер я діятиму напевно. «Зелень така розкішна»[4] — це ж прекрасна назва для вечірки, і я нікому не дозволю зіпсувати мені свято. Проте одразу вас попереджаю: зеленого лаку на нігтях або хустинки на шиї не досить.

— Може, вліпити тобі кулаком в око, аби ти нас пропустила? — прошипіла я. — До вечірки фінгал точно позеленіє.

Синтія вдала, що недочуває.

— У мене, приміром, буде вбрання квіткарки вікторіанської доби Елізи Дулітл[5]. Сара вдягнеться як стручок перцю, геніальний костюм, є лише одна проблемка, якщо вона раптом захоче в туалет. У Ґордона штани і сорочка зі штучного газону — він буде лужком зі стокротками.

— Син… — На лихо, вона не поступалася.

— А Шарлотта навіть замовила костюм у швачки, але ким вона буде, тримає в таємниці. Скажи, Шарлотто?

Моя кузина Шарлотта прагнула зупинитися поруч із нами, але хвиля п’ятикласників невблаганно тягнула її вгору східцями.

— Власне, нічого надскладного, думаю, ви й самі докумекаєте. Скажу тільки, що для костюма я взяла тюль семи відтінків зеленого. 1, до речі, супроводжуватиме мене сам король Оберон[6], — останнє речення вона мусила вже прокричати через плече. При цьому вона глянула на мене і багатозначно посміхнулася. Цю посмішку я вже мала щастя споглядати сьогодні за сніданком. Тоді я мала стриматися, щоб не пожбурити в кузину соковитий помідор.

— Браво, Шарлотто, — задоволено проголосила Синтія. — Ось, учіться — вона прийде в зеленому, ще й у супроводі хлопця. Так роблять найбажаніші гості.

Що за хлопець міг супроводжувати Шарлотту на вечірку? Та ні… ні, виключено. Ґідеон не чіплятиме собі гострі ельфівські вуха. Чи все-таки чіплятиме?

Я провела Шарлотту поглядом. Навіть у натовпі вона не втрачала почуття власної гідності: по-королівськи пливла крізь юрмище школярів.

Блискуче руде волосся, підібране і сплетене у вишукані старомодні коси, прикрашало її голівку. Дівчата з молодших класів витріщалися на Шарлотту, в їхніх поглядах читалося презирство і водночас захоплення, що їх викликає тільки сильна заздрість.

Напевно, завтра наша школа ряснітиме такими ж вишуканими старосвітськими косичками.

— Увага, запитання: у якому костюмі та з ким ви прийдете на вечірку? — не вгавала Синтія.

— У костюмі марсіан, о найкраща з господинь! — Леслі театрально зітхнула. — А от кого ми з собою візьмемо — це поки що таємниця.

— Ну гаразд, — Синтія відпустила мою руку. — Марсіани так марсіани. Не надто гарно, зате оригінально. І не смійте передумати.

Не попрощавшись, вона вмить накинулася на наступну жертву.

— Кеті! Агов! Ану, стояти! Хочу побалакати з тобою про вечірку.

— Марсіани? — повторила я, звично зазираючи в нішу, де полюбляв сидіти Джеймс, наш шкільний привид. Сьогодні вранці там нікого не було.

— Треба ж було якось її спекатися, — кинула Леслі. — Вечірка! У нас зараз ніби справ немає, тільки вигадувати ідіотські костюми.

— Що?! Вечірка, кажете? Я з вами! — як сніг на голову позаду нас із натовпу з’явився Рафаель, брат Ґідеона. Він протиснувся між нами, взяв мене під руку і, як ніде нічого, обійняв Леслі за талію. Його краватка була зав’язана якось кумедно. Придивившись, я зрозуміла, що це подвійний вузол.

— А я вже гадав, що ви, англійці, взагалі не любите свят. Лишень згадайте, як рано зачиняється звичайний паб.

Леслі жваво замотала головою:

— Ні, розчарую тебе, проте нічого веселого тут не буде. Так, вечірка з перевдяганнями, яку щороку влаштовує наша Синтія. Батьки ж пильнують буфет, щоб ніхто не хильнув, бува, чогось спиртного або не зазіхнув на десерт.

— Зате вони завжди грають з нами в ду-у-уже веселі ігри, — спробувала я захистити батьків Синтії.

— А ще вони єдині виходять танцювати.

Я мимохіть зиркнула на Рафаеля і опустила очі: він скидався на свого брата як викапаний.

— Правду кажучи, дуже дивно, що Син не запросила тебе власною персоною.

— Чого ж, запросила, — зітхнув Рафаель. — Але я сказав, що цього дня про дещо домовився. Ненавиджу всілякі тематичні вечірки, на які гостей змушують вдягати костюми. Але якби я знав, що ви обидві там будете…

Я було хотіла допомогти йому перев’язати краватку (щодо цього шкільні правила були суворі), та він знову поклав руку на талію Леслі й радісно мовив:

— А ти розповіла Ґвендолін, що ми розгадали координати скарбу з вашого геокешингу[7]? Вона знайшла його?

— Атож, — коротко кинула Леслі. Мені впало у вічі, що цього разу вона намагається відкараскатися від Рафаеля.

— І яке ж нове завдання у вашій грі, Mignonne[8]?

— Це, власне, зовсім не гра… — почала було я, але Леслі мене перебила:

— Дуже шкода, Рафаелю, але ти виходиш з нашої гри, — відрубала вона.

— Чому? Як на мене, це дуже несправедливо!

Мені це теж здавалося несправедливим. Зрештою, не існувало жодної гри, з якої ми могли б вигнати бідолашного Рафаеля.

— Леслі просто хотіла сказати, що…

Леслі враз мене перебйла:

— Так, життя частенько несправедливе, — зауважила вона геть байдужим тоном, на який тільки була здатна. — Подякуй за це своєму братові. Певно, ти й сам здогадуєшся, але я розвію твої сумніви: у цій грі ми з вами по різні боки. Отож ризикувати ми не будемо, щоб ти раптом не злив інформацію Гідеону, який, до речі, виявився останнім гів… виявився не надто хорошою людиною, загалом.

— Леслі! — У неї що, геть стріха відлетіла?

— Пардон!

Невже ця гра має якийсь стосунок до мого брата і мандрів у часі? — Рафаель прибрав руки і закляк на місці. — Тоді дозвольте запитати, що він вам зробив?

— Не треба вдавати, ніби ти про це ні сном ні духом, — гарячкувала Леслі. — Певно, ви з Ґідеоном усе перетираєте язиком, — вона підморгнула мені. Я ж у відповідь лише здивовано кліпала.

— Та ні ж! — скрикнув Рафаель. — Нам взагалі ніколи спілкуватися! Ґідеон весь час бігає із якимись таємними дорученнями. А коли повертається додому, то відразу сідає за таємні документи. Або, наприклад, лежачи витріщається на таємні дірки на стелі. Або й ще гірше: прилітає Шарлотта і нудить.

Він мав такий нещасний вигляд, що я мало не простягнула йому руку, надто коли він пошепки додав: «А я думав, що ми друзі. Учора ввечері мені здалося, що нам добре разом».

Леслі (може, краще назвати її «моя подруга-морозилка»?) лише знизала плечима.

— Так, учора ввечері було нівроку. Але ж ми знаємо одне одного без року тиждень, давай відверто. Яка ще там дружба?

— Отже, ти просто використовувала мене, щоб визначити ці координати? — Рафаель пильно дивився на Леслі, сподіваючись, напевно, що вона заперечуватиме.

— Я вже говорила, життя часто буває несправедливим.

Певно, Леслі вирішила на цій ноті згорнути нашу розмову і потягла мене далі.

— Ґвен, поквапся, — кинула вона. — Сьогодні місіс Каунтер роздає теми рефератів. А мені зовсім не хочеться досліджувати повені в східній частині дельти Ганґу…

Я обернулась на геть спантеличеного Рафаеля. Він спробував застромити руки в кишені й виявив, що кишень у шкільній формі немає.

— Ох, Леслі, ти тільки глянь! — сказала я.

— …або різні племена з тарабарськими назвами.

Я вчепилася в її руку так само, як кілька хвилин тому Синтія вчепилася в мою.

— Що таке, сонечко? — прошепотіла я. — Чому ти вирішила так його відштовхнути? Це що, частина плану, про який я нічого не знаю?

— Я лише намагаюся бути обережною, — Леслі влипла очима в дошку оголошень. — О, дивись! Нова агенція з прикрас і дизайну інтер’єрів. До речі, про прикраси… — вона попорпалась у блузці та дістала тонкий ланцюжок, — ти тільки глянь. Пам’ятаєш, перед тим як мандрувати в часі, ти дала мені цей ключ, і я ношу його як підвіску, круто, так? Якщо мене запитують, я кажу, що це ключ від мого серця.

Спроба відволікти мою увагу була невдалою.

— Леслі, Рафаель не винен, що його брат такий свинтус. Як на мене, йому можна вірити, він геть нічого не знає про таємні доручення Ґідеона. Він нещодавно приїхав до Англії, тільки-но прийшов у нашу школу, нікого тут не знає…

— Не хвилюйся, він знайде достатньо людей, які дбатимуть про нього, варто лише захотіти. — Леслі затято дивилася повз мене. На її носі танцювали веснянки. — Ось побачиш, завтра він про мене вже й не згадає, знайде іншу «любоньку».

— Так, але… — Тільки коли щоки Леслі красномовно почервоніли, до мене, нарешті, дійшло. — О, тепер розумію! Ти поводишся так не через Ґідеона, ні, ти просто боїшся, що закохаєшся в Рафаеля!

— Маячня. Він навіть не в моєму стилі!

Авжеж. Це все пояснює. Зрештою, Леслі була моєю найкращою подругою, ми знали одна одну цілу вічність. Тож хай розказує свої казки комусь іншому. Наприклад, Синтії.

— Ходімо, Лес. Перед ким ти прикидаєшся?

Я засміялася.

Леслі нарешті відліпилася поглядом від оголошень і усміхнулася мені.

— Ну й нехай! Сама подумай, що буде, коли наш із тобою мозок розм’якне від гормональних перепадів! Недозволенна розкіш, навіть на мить! Досить уже того, що одна з нас не зовсім при собі.

— Щиро дякую.

— Але так і є! Ти тільки й думаєш про Ґідеона, тому ніяк не збагнеш серйозність ситуації. Тобі потрібен хтось з ясною головою. І цим кимось буду я. Нізащо не дозволю цьому французу мене звабити, хоч як!

— Ох, Лес! — я ні з того ні з сього кинулась їй на шию.

Ні в кого, ні в кого, хай там як, на всьому білому світі немає такої чудової, божевільної, розумної подруги, окрім мене.

— Але ж це жахливо, що заради мене ти позбавляєш себе можливості бути коханою і щасливою.

— Ой, не передавай куті меду, — пирхнула мені на вухо Леслі. — Якщо цей хлопець бодай наполовину такий, як його брат, за якийсь тиждень він розбив би мені серце, отак.

— Ну то й що? — сказала я і поплескала її по спині. — Воно ж марципанове, його не можна розбити.

— Нічого з цього жартувати! Марципанові серця — це чудова метафора, і я нею, до речі, дуже пишаюся.

— Та ясно. Спливуть роки, і твою цитату вліплять на відривних календарях по всьому світу, — сказала я. — «Годі серце розбити, бо воно з марципану. Метафора велемудрої Леслі Гей».

— Шкода, але ви помиляєтеся, — почувся голос. Він належав містерові Вітмену, нашому вчителеві англійської, який цього ранку теж мав надто вже добрий вигляд.

«А ви як гадаєте, з чого жіноче серце?» — так і кортіло поставити йому це питання, але від містера Вітмена краще триматися подалі. Він, як і місіс Каунтер, любителька екзотичних рефератів, насправді був так само непохитним, попри вельми оманливу зовнішність.

— І де тут помилка? — запитала Леслі, злегковаживши будь-яку обережність.

Він глянув на нас і похитав головою.

— Я гадав, ми з вами розібрали відмінність між метафорами, порівняннями, символами й алегоріями. На мою думку, вислів «розбите серце» є метафорою, та марципан — це що?

Кому це взагалі, в дідька, цікаво? І відколи це уроки починаються вже в коридорі?

— Символ… гм… порівняння? — запитала я.

Містер Вітмен кивнув.

— Авжеж, порівняння, хай і слабеньке, — засміявся він, та за мить посерйознішав. — Ти якась утомлена, Ґвендолін. Либонь, позаду ціла безсонна ніч, сповнена сумнівів і роздумів про те, як влаштований світ, чи не так?

Отакої… а йому якого батька горе? І співчутлива інтонація тут теж зайва.

Він зітхнув.

— Усе це — вельми серйозне для тебе випробування. — Він мимовіль обертав на пальці перстень із печаткою, які носили всі члени Ложі Вартових. — Це й не дивно. Напевно, варто було попросити містера Вайта, аби він прописав тобі щось і ти могла б спокійно спати вночі. — Мій похмурий погляд він відбив підбадьорливою посмішкою, а відтак крутнувся і попрямував у бік нашого класу.

— Це омана слуху чи містер Вітмен справді порадив запастися снодійним? — перепитала я Леслі. — Ну, після того, як сказав, буцімто в мене жахливий вигляд.

— Так, він тільки таке й може! — пирхнула Леслі. — Удень тобі треба виконувати все, що скажуть Вартові, а вночі — спати як убитій, щоб у голову, бува, не потрапили дурні думки. Але нас не обведеш круг пальця. — Вона жваво відкинула пасмо волосся з обличчя. — Ми їм покажемо, що вони тебе ой як недооцінюють.

— Але ж… — протягнула я, проте у погляді Леслі читалася похмура рішучість.

— Розробимо Грандіозний План на першій перерві у дівчачому туалеті…

— Слухаю! — відгукнулася я.

До речі, містер Вітмен помилився — вигляд у мене був аж ніяк не втомлений (на перервах я раз у раз перевіряла це, заглядаючи в люстро в дівчачому туалеті). Дивно, але почувалася я геть інакше. Після наших нічних пошуків скарбу я швиденько заснула без жодної жахливої думки. Мені навіть наснилося щось хороше, бо кілька чарівних митей між спанням і пробудженням я відчувала, що впевнена в собі і сповнена надій. Та щойно я розплющила очі, як сумні спогади про вчорашнє наринули на мене ще дужче, а першою думкою було: Ґідеон тільки прикидався.

Одначе дещиця мого попереднього радісного настрою не полишала мене цілий день. А може, річ у тому, що я врешті поспала кілька годин? Чи збагнула уві сні, що в наші часи сухоти лікують? Чи мої слізні залози просто висохли?

— Чи можливе таке, що Ґідеон справді хотів будь-що закохати мене в себе, а потім — мимоволі — і сам закохався? — обережно запитала я Леслі після уроків, коли ми складали свої манатки. Цілий ранок я і словом про це не прохопилася, щоб ясно мислити і скласти наш Грандіозний План. Але зараз мене розривало від бажання вибалакатись.

— Так, — кивнула Леслі, на хвильку замислившись.

— Правда? — ошелешено перепитала я.

— Може, він саме це хотів сказати тобі вчора. Ми завжди хвилюємось, коли у кіно перед хепі-ендом виникають серйозні непорозуміння — як так, рано глядачеві розпружуватись! Та ось у реалі їх цілком можна усунути, лише відверто поговоривши.

— Точно! У кіно на цьому місці ти репетуєш в екран: «То скажи йому про це просто, корова ти дуркувата!»

Леслі кивнула.

— Але в кіно заважає якась перешкода. Чи то собака пошкодив телефонний дріт, чи то підступна завида приховала від героя записку, чи то мати божиться, ніби він переїхав до Каліфорнії… Ти ж мене розумієш! — Вона простягнула гребінець, пильно дивлячись на мене. — Знаєш, що більше я це обмірковую, то дужче мені здається, що він таки всмалився в тебе.

У моїх очах забриніли сльози полегшення.

— Утім, хоч який він не є свинтус, але… але, певно, я могла б йому пробачити.

— Певно, що так, — весело підморгнула Леслі, — я тут прихопила водостійку туш і блиск для губ — візьмеш?

Вони точно не зашкодять.

Клас ми залишили останніми. Я почувалася на сьомому небі, і Леслі просто змушена була вгамувати мене стусаном у бік.

— Не те щоб я охолоджувала твій ентузіазм, але цілком можливо, що ми прорахувалися. Бо передивилися романтичних фільмів.

— Та знаю, знаю, — мовила я. — О, а ось і Джеймс.

Я обернулася. Майже всі учні вже попрямували до виходу, тому мало кого цікавило, що я розмовляю з порожньою нішею.

— Привіт, Джеймсе!

— І я вас вітаю, міс Ґвендолін, — на ньому, як завжди, були квітчастий сурдут, прикорочені штанці з манжетами та кремові панчохи. Взутий він був у парчеві туфлі зі срібними пряжками, а шийну хустку пов’язав так елегантно і вигадливо, що аж не вірилося, ніби він зробив це власноруч. Але найхимерніше виглядали його кучерява перука, шар пудри на обличчі й наліпки, які він з якогось дива називав «мушками». Без цього маскараду та в сучасному ганчір’ї Джеймс мав би доволі нічогенький вигляд.

— Де тебе носило сьогодні цілий день, Джеймсе? Ми ж домовлялися зустрітися на другій перерві! Ти що, забув?

Джеймс похитав головою.

— Ненавиджу лихоманку! Цей сон мені геть не до душі. Тут усе таке… огидне\ — Він важко зітхнув і підвів очі на стелю. — Я вкотре запитую себе: які невігласи замалювали такі мистецькі фрески? Та батькові вони коштували цілих статків. Найбільше мені до вподоби пастушка в центрі, вона зображена так майстерно, хоча моя матінка раз у раз говорить, що одягнена вона занадто нескромно.

Сумний погляд Джеймса перескочив з мене на Леслі, затримавшись на плісованих шкільних спідницях вище колін, а потім і на самих наших колінах.

— Якби ж то бідолашна матінка знала, що понатягують на себе герої мого хворобливого марення… то не на жарт би злякалася! Власне, я і сам наляканий. Зроду б не подумав, що моя уява має настільки зіпсутий смак.

Здається, днина у Джеймса видалася кепська.

На щастя, Ксемеріус (Джеймс, до речі, терпіти його не міг!) залишився сьогодні вдома (щоб пильнувати скарби та містера Бернарда, як він запевняв. Та, як на мене, він просто хотів підглядати через плече тітки Медді в черговий бульварний роман).

— Зіпсутий смак! Який милий комплімент, Джеймсе, — тактовно зауважила я. Скільки вже я торочила горопашному привидові, що він не спить і не марить, а насправді помер років так двісті тридцять тому! Видно, не надто приємно чути таке на свою адресу.

— До цього доктор Берроу пускав мені кров, і я навіть трохи напився, — правив він далі. — Було б чудово марити цього разу про щось інше, але шкода… я знову тут.

— От і добре, — радісно мовила я. — Мені б тебе вельми бракувало.

Губи Джеймса розтягнулися в посмішці.

— Так, я ж бо брехав собі, запевняючи, що викреслив вас зі свого серця. Ви хочете повернутися до наших уроків гарних манер?

— На жаль, у нас уже немає часу. Але завтра — як завжди, правда?

На сходах я обернулася й запитала:

— Ага, до речі, Джеймсе, 1782 року, у вересні, як там звали твого улюбленого коня?

Двоє хлопчаків, що тягли коридором стіл із проектором, закам’яніли на місці, а Леслі захихотіла, коли обидва в один голос вигукнули:

— Це ти мені?

— Торік? У вересні? — перепитав Джеймс. — Звісно ж, Гектор. Він завжди буде моїм улюбленим скакуном. Найрозкішніший сиваш, якого лише можна уявити.

— А яка твоя улюблена страва?

Хлопчаки з проектором витріщалися на мене, як на божевільну. Джеймс спохмурнів.

— Куди ти хилиш? Зараз я не голодний.

— Ну, це може почекати до завтра. Бувай, Джеймсе.

— Мене звуть Філні, дурненька, — сказав один із хлопчаків, а другий посміхнувся і докинув:

— А мене — Адам, але не переймайся! Це зайві деталі, можеш називати мене Джеймсом.

Пустивши їхні слова повз вуха, я підхопила Леслі під руку, і ми помчали вниз.

— Суниці! — крикнув мені вслід Джеймс. — Суниці — моя найулюбленіша страва!

— Це ще навіщо? — допитувалася Леслі, поки ми спускалися сходами.

— Зустрівшись із Джеймсом на цьому балу, я застережу його від віспи, — пояснила я. — Йому щойно стукнуло двадцять один. Занадто рання смерть, як гадаєш?

— Але чи можна тобі в це втручатися? Ну, знаєш, доля, конем не об’їдеш і таке інше…

— Так, але ж чомусь він досі тут вештається. Може, це моя доля допомогти йому?

— І тому тобі знову треба на цей бал? — запитала Леслі.

Я знизала плечима.

— Напевно, все це записав граф Сен-Жермен у цих безглуздих хроніках. Щоб краще зі мною познайомитись або щось таке.

Леслі красномовно підвела брови.

— Щось таке.

Я зітхнула.

— Просто бал відбудеться у вересні 1782 року, а за рік Джеймс уже захворіє. Якщо я його попереджу, він зможе, наприклад, поїхати в село, тільки-но почує про появу епідемії. Або принаймні триматися далі від цього лорда Дінґенса. Ти чого шкіришся?

— Тобто ти скажеш йому типу: «Привіт! Я прилетіла з майбутнього, а ти невдовзі підхопиш віспу». А щоб він повірив, назвеш ім’я його улюбленого коня?

— Ну… план поки що потребує доробок.

— Краще б ти зробила йому щеплення, — запропонувала Леслі й штовхнула двері на подвір’я. — Але це буде не так і просто.

— То й що. Хіба є щось просте цього дня? — сказала я і простогнала: — О ні!

Біля лімузина, який сьогодні, як і щодня, відвозив мене в штаб-квартиру Вартових, стовбичила Шарлотта. А це означало тільки одне: сьогодні мене вкотре мордуватимуть менуетами, реверансами і Великою облогою Ґібралтару. Незамінні знання для підготовки до балу 1782 року, принаймні так вважали Вартові.

Та, на диво, побачивши Шарлотту сьогодні, я засмутилася значно менше, напевно, від хвилювань через близьку зустріч із Ґідеоном.

Леслі примружилася.

— А що це за чувак там, коло Шарлотти? — вона показала на рудого містера Марлі, адепта першого рівня, що мав не тільки звання, а й здатність червоніти по маківку. Він стояв біля Шарлотти, ввібравши голову в плечі.

Я пояснила це Леслі.

— Певно, він боїться Шарлотту, — додала я. — Але загалом вважає її неймовірною.

Шарлотта, помітивши нас, нетерпляче махнула рукою.

— Хай там як, але їхні кольори чудово пасують одне до одного, — сказала Леслі й обняла мене. — Хай щастить. Пам’ятай усе, про що ми з тобою сьогодні говорили. Пильнуй. І, будь ласка, сфоткай для мене цього містера Джордано!

— Джордано, просто Джордано, коли хочеш, — передражнила я, гугнявлячи, як мій учитель. — До вечора.

— Ага, ось іще що, Ґвен. Не здавайся Ґідеону занадто швидко, домовилися?

— Нарешті! — буркнула мені в обличчя Шарлотта, коли я підійшла до машини. — Ми чекаємо тут уже купу часу. І всі на нас витріщаються.

— І коли тобі це заважало? Привіт, містере Марлі. Як ся маєте?

— Е-е-е… добре. Е… а ви? — містер Марлі знову зашарівся.

Мені було його шкода. Я теж досить легко червонію, але містеру Марлі наче було мало червоних щік-помідорів, його вуха та шия теж спаленіли. Жах та й годі!

— Просто чудово, — сказала я. Подивилася б я на його обличчя, якби я, наприклад, сказала «хріново».

Він відчинив дверцята автомобіля, і Шарлотта граційно пурхнула всередину — вона сіла на заднє сидіння, а я вмостилась навпроти.

Машина рушила. Шарлотта дивилася у вікно, а я з невидючим поглядом міркувала, як же триматися з Ґідеоном: бути холодною і неприступною, підкреслено доброзичливою чи байдужою? Я сердилась на себе за те, що не обговорила це питання з Леслі. Лімузин виїхав нагору до Стренду[9], і Шарлотта перевела погляд з вікна на свої нігті. Потім раптово звела очі, оглянула мене з ніг до маківки й задерикувато спитала:

— Ти з ким підеш на вечірку до Синтії?

Вона ніби напитувала серйозну сварку. Добре, що ми вже під’їжджали. Лімузин повернув на стоянку на Кровн-офіс-роу.

— Ну, не знаю. Поки ще не вирішила, може, з жабеням Кермітом або зі Шреком, якщо він матиме для мене час.

— Ґідеон хотів піти туди зі мною, — заявила Шарлотта, допитливо заглянувши мені в обличчя. їй вочевидь кортіло дізнатися, як я на це зреагую.

— Дуже мило з його боку, — щиро мовила я і посміхнулася.

Це було легко зробити, адже глибоко в серці все, що стосувалося Ґідеона, я для себе вирішила.

— Навіть не знаю, чи зможу я пристати на його пропозицію… — Шарлотта зітхнула, але погляд її залишився таким же допитливим. — Він напевно почуватиметься не в своїй тарілці серед цієї дрібноти. Ґідеон і так частенько нарікає, що мусить терпіти наївність та незрілість деяких шістнадцятирічок…

На мить мені навіть здалося, що її слова можуть бути правдою, а не те, щоб вона хотіла мене позлити. Але коли й так, я нізащо не подарую їй насолоди допекти мені до серця.

Я кивнула, сповнена співчуття:

— Добре, що він буде в товаристві такої дорослої та поміркованої дами, як ти, Шарлотто, а якщо йому цього мало, він завжди може погомоніти з містером Дейлом про згубні наслідки юнацького алкоголізму.

Машина загальмувала й зупинилася на спеціально відведеному для неї місці, просто перед будинком, де ось уже кілька століть розташовувалася штаб-квартира Ложі Вартових.

Водій вимкнув двигун, і містер Марлі одразу вистрибнув із переднього сидіння. А проте я випередила його і відчинила свої дверцята раніше за нього. Тепер я дуже добре розуміла, як почувається королева. Навіть вийти з машини не може сама, бідолаха.

Я схопила наплічник і вилізла з лімузина, злегковаживши простягнуту руку містера Марлі. Потім, намагаючись говорити якнайвеселіше, сказала:

— А зелений — це, так би мовити, колір Ґідеона.

Ха! Шарлотта і не ворухнулась, але в цьому раунді перемога залишилася за мною, це вже напевно. Я відійшла на кілька кроків і, переконавшись, що мене ніхто не бачить, дозволила собі переможно посміхнутися.

На сходах до дверей штабу Вартових на осонні грівся Ґідеон. Отакої! Я з головою поринула у пускання шпичок Шарлотті і навіть не спромоглася роззирнутися. Дурне марципанове серце в моїх грудях не знало, чи стиснутися йому від образи, чи закалатати від радості. Угледівши нас, Ґідеон підвівся й обтрусив свої джинси. Сповільнюючи кроки, я гарячково міркувала, як же мені все-таки триматися. Моя нижня губа так тремтіла, що варіант «привітно й водночас байдуже» відпав сам собою.

На лихо, варіант «холодна й зраджена» теж відпадав — так-бо мені кортіло впасти в його обійми. Тому я прикусила зрадницьку губу і напустила на себе якнайбуденніший вигляд.

Підходячи до будинку, я радо помітила, що Ґідеон теж покусує нижню губу і взагалі погано дає собі раду з хвилюванням. Він був неголений, а його темних кучерів ніби і не торкався гребінець, у кращому випадку він пригладив їх рукою. Але навіть такий Ґідеон мене знову причарував.

Не знаючи, на яку ступити, я зупинилася просто перед входом, і на кілька секунд ми зустрілися очима.

Потім він перевів погляд на сусідній будинок і кинув мені байдуже: «Привіт!»

Я так і не зрозуміла, до кого він звернувся, а тим часом Шарлотта проскочила повз мене і піднялася сходами до дверей. Вона оповила шию Ґідеона і поцілувала його в щоку.

— Привіт, привіт! — защебетала вона.

Варто визнати, це було куди елегантніше, ніж моє тупе стояння і дурний погляд. Та містер Марлі поставив мою поведінку за раптове запаморочення, бо запитав:

— Дозвольте понести ваш наплічник, міс?

— Ні, дякую, все гаразд.

Я змусила себе зрушити з місця, поправила наплічник і пішла далі. Замість відкинути назад волосся і нагородити Ґідеона й Шарлотту крижаним поглядом, я насилу видерлася сходами, наче старий овочевий равлик. Може, ми з Леслі справді передивилися романтичних фільмів?

Але Ґідеон пропустив Шарлотту вперед і взяв мене за руку. — Ми можемо хвильку поговорити, Ґвен? — запитав він. Від полегшення мої коліна мало не підломилися.

— Звісно.

Містер Марлі нервово переступив з ноги на ногу.

— Ми трохи запізнюємося, — промимрив він, і вуха його спалахнули.

— Він має рацію, — посміхаючись прощебетала Шарлотта. — Ґвен перед елапсуванням має ще відвідати урок, а ти ж сам знаєш, який буває Джордано, коли його змушують чекати.

Не уявляю, як вона це робить, але її дзвінкий сміх звучав вельми природно.

— Ґвен, ти йдеш?

— Вона буде на місці за десять хвилин, — сказав Ґідеон.

— Може, ти трохи зачекаєш? Джордано…

— Я сказав, десять хвилин! — інтонація Ґідеона сягнула за межі ввічливості, й містер Марлі, певно, неабияк злякався. Та й я, правду кажучи, теж.

Шарлотта знизала плечима.

— Як хочеш, — сказала вона, відкинула назад волосся і пройшла вперед. Якраз вона вміла це робити, як ніхто інший.

Містер Марлі рвонув за нею.

Вони зникли за дверима, але Ґідеон, здавалося, забув, що мав намір сказати. Він знову влип очима в безглуздий будинок навпроти і стояв так, потираючи потилицю, ніби в нього защемило нерв. Аж тут ми одночасно зітхнули.

— Як твоя рука? — спитала я, а Ґідеон тієї ж миті кинув:

— Як справи?

І ми обоє мимоволі посміхнулись одне одному.

— Моя рука як у батька за пазухою.

Нарешті він глянув на мене. О Боже! Ці очі! Мої коліна враз затремтіли, і я тішилася, що цієї миті поблизу нема містера Марлі.

— Ґвендолін, ти не уявляєш, як мені шкода. Я був дуже… безвідповідальний. Ти не заслуговуєш такого поводження, — він мав такий нещасний вигляд, що я насилу могла це стерпіти. — Учора ввечері я разів сто набирав тебе, але твій телефон увесь час був зайнятий.

Я тим часом обмірковувала питання, чи не варто скоротити промову і прямо зараз стрибнути в його обійми. Але Леслі мене застерігала від швидкої капітуляції. Тому я лише очікувально скинула брову.

— Я не хотів зробити тобі боляче, будь ласка, повір, — його голос звучав хрипко та серйозно. — Учора ввечері ти була така зажурена і розчарована.

— Ну, не так усе погано, — тихо мовила я. Гадаю, таку брехню можна вибачити. Маю ж я якось помститися йому за ріки сліз і бажання померти від сухот. — Я була просто… мені було прикро… — Гаразд, оце вже перебільшення століття! — …дізнатись, що ти всього лише грав свою роль: поцілунки, освідчення… — Я зніяковіла.

Зараз він був ще більш розтоптаний, якщо взагалі таке було можливо.

— Обіцяю: це більше не повториться.

Про що це він? Що не повториться? Щось вже я не доберу.

— До того ж тепер, коли я все знаю, у тебе все одно нічого не вийде, — сказала я дещо жвавіше. — До речі, між нами кажучи, цей план все одно був відстійний. Закоханих людей аж ніяк не легше обдурити, навіть навпаки! Через усі ці гормони годі передбачити, що закоханий зробить наступної миті. Я, власне, найкращий тому приклад.

— Але в ім’я кохання люди деколи зважуються на таке, що неможливо було б за інших умов. — Ґідеон підніс руку, буцімто щоб погладити мене по щоці, але потім знову опустив її. — Коли любиш, коханий для тебе — найважливіша людина у світі.

Якби ми не були знайомі раніше, я б повірила, що він ось-ось заллється сльозами.

— Закоханий приносить жертву… Це, напевно, і мав на увазі граф.

— А мені-от здається, що граф узагалі не знає, що меле, — заперечила я. — Якщо тобі цікава моя думка, я скажу: в коханні він тямить так собі, а його знання жіночої психології просто-таки… жалюгідні!

А тепер поцілуй же мене нарешті, мені кортить перевірити, чи колеться твоя щетина.

Обличчя Гідеона осяяла посмішка.

— Може, ти й маєш слушність, — він глибоко зітхнув, наче з грудей йому щойно спав камінь. — Хай там як, а я радий, що ми все з’ясували. Ми ж залишимося друзями, правда?

Що-що?

— Друзями? — відлунила я і відчула, як у роті в мене пересохло.

— Друзями, що можуть одне одному довіряти і можуть одне на одного покластися, — уточнив Ґідеон. — Мені справді важливо, щоб ти мені довіряла.

Спливло кілька секунд, поки до мене дійшло, що в цій розмові ми з ним якось опинилися по різні боки. Ґідеон намагався сказати мені зовсім не «вибач мені, прошу, я кохаю тебе», а «давай залишимося друзями», — але ж будь-який дурень розуміє, що це дві абсолютно різні речі.

Отож Ґідеон зовсім не був у мене закоханий.

Отож ми з Леслі передивилися романтичних фільмів.

Отож…

— …Ти — мерзота! — скрикнула я. Лють, вогненна, гаряча лють прошила мене з голови до ніг, аж мій голос геть охрип. — Який же ти дурисвіт! Спочатку ти запевняєш мене у своєму коханні, назавтра вибачаєшся, що тобі шкода, що такий ось довбаний брехун, а після цього ще хочеш, щоб я тобі довіряла?

Тут уже й Ґідеон збагнув, що до цього ми з ним говорили про різне. Посмішка сповзла з його обличчя.

— Ґвен…

— А тепер я тобі дещо скажу. Мені шкода кожної сльозинки, яку я виплакала через тебе! — Замість накричати на нього, я говорила жалібно. — Тільки не думай, що їх було так багато! — вичавила я.

— Ґвен! — Ґідеон спробував узяти мене за руку. — О Боже! Як шкода. Я не хотів… ну прошу тебе!

— Просиш? Про що? — Я люто глянула на нього. Невже він не розумів, що тільки все погіршує? Чи він серйозно вірить, що цей погляд відданого пса може що-небудь змінити?

Я хотіла розвернутися, але Ґідеон міцно схопив мене за лікоть.

— Ґвен, послухай. Попереду небезпечні часи, тому дуже важливо, щоб ми трималися разом, ти і я! Ти… ти справді мені дуже подобаєшся, і я хочу, щоб ми…

Хоч би він більше цього не сказав. Хоч би не вжив цієї вульгарної фрази… Але ні, він вчинив саме так.

— …залишилися друзями. Ти що, не тямиш? Тільки якщо ми зможемо довіряти одне одному…

Я висмикнула руку.

— Дуже мені потрібен такий друг, як ти! — До мене знову повернувся голос, та такий гучний, аж голуби позлітали з сусіднього даху. — Ти й гадки не маєш, що таке дружба!

Раптом я відчула полегкість. Я відкинула волосся, крутнулася на підборах і рушила геть.

РОЗДІЛ 3

Стрибни, а поки ти летітимеш униз, у тебе виростуть крила!

Рей Бредбері

«Давай залишимося друзями» — ця фраза стала останньою краплею.

— Щоразу, коли хтось вимовляє ці слова, десь у світі, напевно, вмирає одна фея, — за

уважила я.

Зачинившись у туалеті з мобільником, я силкувалась не закричати, хоча після нашої з Ґідеоном розмови півгодини тому ледве стримувалася, щоб не зарепетувати і не вдаритися в сльози.

— Він сказав, що хоче, аби ви були друзями, — виправила Леслі, яка, як завжди, запам’ятовувала все слово до слова.

— Та це ж те саме, — сказала я.

— Ні. Тобто, напевно, — Леслі зітхнула. — Я нічого не розумію. А він точно встиг висловити все, що думав? Знаєш, у фільмі «Десять речей, які я в тобі ненавиджу»[10]…

— Я б сказала, що дозволила йому висловити все, що хотів… на жаль. — Я скинула оком на годинник: — От заразаї Я ж пообіцяла містеру Джорджу, що повернуся рівно за хвилину, — я мигцем глянула на своє відображення в дзеркалі над старомодним умивальником. — О ні!.. — зітхнула я. На моїх щоках червоніли дві виразні круглі плями. — Здається, у мене якась алергія.

— Це просто червоні плями люті, — пояснила Леслі, після того як я описала їй свій вигляд. — А що з очима? Мабуть, метають блискавки?

Я дивилася на своє відображення в дзеркалі.

— Ну можна й так сказати, я зараз схожа на Гелену Бонем Картер у ролі Беллатріси Лестрейндж з «Гаррі Поттера». Страшнувато.

— Дуже навіть вірю. Послухай мене, ти зараз вийдеш і розмажеш їх по стіні одним лише поглядом, ок?

Я слухняно кивнула і пообіцяла Леслі дотримати її поради.

Після нашої розмови я почувалася краще, але марно намагалася змити холодною водою лють та плями на щоках.

Навіть якщо містер Джордж і сушив собі голову над тим, де це я завіялася, то взнаки не дав.

— Усе гаразд? — приязно поцікавився він. Містер Джордж очікував мене біля дверей Старої трапезної.

— Краще й бути не може.

Я зазирнула у дверний отвір, але, як не дивно, не помітила ні Джордано, ні Шарлотти. Напевно, я надто спізнилась і урок скасували.

— Мені просто потрібно було… гм… припудрити щоки.

Містер Джордж посміхнувся. Окрім хіба що зморщок у кутиках губ і навколо очей, ніщо в його зовнішності не видавало його віку, хоча йому, до речі, давно перейшло за сімдесят. Полиски світла танцювали на його лисині, а все тіло нагадувало якусь виполіровану кулю для боулінгу.

Я мимовіль посміхнулася йому у відповідь. Погляд містера Джорджа завжди впливав на мене заспокійливо.

— Справді, так тепер носять, — показав він на червоні плями і подав мені руку. — Ходімо, моя хоробра дівчинко. Я вже доповів, що ми спускаємося для елапсування.

Я вирячилася на нього як теля на нові ворота:

— А як же Джордано і колоніальна політика вісімнадцятого століття?

Містер Джордж ледь помітно посміхнувся.

— Скажімо так, поки ти була у ванній, я пояснив Джордано, що в тебе сьогодні, на жаль, не буде часу на заняття.

Вірний, добрий містер Джордж! Єдиний Вартовий, який, здавалося, переймався моєю долею. Хоча, напевно, якби я трохи потанцювала менует, мене б дещо попустило. Он деякі люди зганяють погані емоції, молотячи боксерську грушу. Або займаючись фітнесом. Чим я гірша? З іншого боку, зневажлива Шарлоттина посмішка була мені сьогодні ні до чого.

Містер Джордж подав мені руку.

— Хронограф чекає.

Цілком готова, я схопилася за його лікоть.

Моя сьогоднішня елапсація, контрольований стрибок у часі, який я робила щодня, єдина радувала мене, і не тільки тому, що дозволяла уникнути присутності чудовиська на ймення Ґідеон. Цей стрибок мав стати кульмінацією і завершенням нашого з Леслі Грандіозного Плану, який ми так натхненно розробляли. Хоч би все у нас вийшло, як ми задумали!

Ми з містером Джорджем спускалися дедалі глибше склепінними коридорами, перетинаючи вздовж усю штаб-квартиру Вартових. Прихована від сторонніх очей внутрішня частина приміщення охоплювала кілька сусідніх будівель. У кожному з бічних проходів крилося стільки всього цікавого, що часом здавалося, ніби це якийсь музей.

Стіни прикрашали численні картини в старовинних рамах, стародавні мапи, килими ручної роботи і колекції шпаг. У вітринах стояла коштовна на вигляд порцеляна, книги в шкіряних палітурках і старовинні музичні інструменти. По кутках було розставлено безліч скринь і різьбярських скриньок. За інших обставин я б неодмінно зазирнула в кожну з них.

— У косметиці я ні бум-бум, але якщо тобі захочеться виговоритися, побалакати з ким-небудь про Ґідеона, я можу бути хорошим слухачем, — запропонував містер Джордж.

— Про Ґідеона?.. — розтягуючи слова, повторила я, немов згадуючи, хто це. — 3 Ґідеоном та зі мною все гаразд, це ж треба! Голки не підточиш. — Я мимохідь затопила по стіні кулаком. — Ми з ним друзі. Друзі та й годі, — на жаль, слово «друзі» ніяк не хотіло вимовлятись, я процідила його крізь зуби.

— Мені теж колись було шістнадцять, Ґвендолін, — маленькі очі містера Джорджа довірливо зблиснули. — і я тобі обіцяю не згадувати про те, про що не раз попереджав тебе. Хоча я справді попереджав…

— Я впевнена, у свої шістнадцять ви були хлопцем хоч куди.

Я, власне, не уявляла, як містер Джордж підбиває клинці до якоїсь дівчини: поцілунками і солодкими словами зачаровує свою жертву.

«…Тобі досить просто бути в тій же кімнаті, і мені вже хочеться доторкнутися до тебе, поцілувати».

Я намагалася ступати рівно, карбувати кожен крок — може, це допоможе мені стерти з пам’яті полум’яний погляд Ґідеона. Від моїх кроків дзенькала порцеляна у вітринах.

Менше з тим. Кому потрібні нині менуети, щоб розпружитися? Досить так пройтися та й по всьому. Хоча для втіхи варто було б розгепати вщент парочку порцелянових тарілок або цих ваз, на вигляд безцінних.

Містер Джордж косував на мене, але врешті-решт змирився з моїм мовчанням, ще міцніше стиснув мою руку і зітхнув. Через кожні кілька метрів вздовж стін стояли лицарські обладунки: зауваживши їх, я почулася вельми незатишно, мені знову здалося, що за мною спостерігають.

— Чи там усередині хтось є? — прошепотіла я містерові Джорджу. — Бідолаха-новачок, якому за цілий день навіть у туалет вийти не дозволено, еге ж? Я просто відчуваю, як він на нас вирячився.

— Ні, — містер Джордж тихо засміявся. — Але в шолом вмонтовано камери спостереження. Тому тобі здалося, що за тобою стежать.

Ага, отже, камери. Ну, принаймні їм нема чого співчувати.

Коли ми спустилися по першому склепінному коридору, я згадала, що містер Джордж про дещо забув.

— Хіба ви не зав’яжете мені очі?

— Певно, сьогодні можна і без цього, — відповів містер Джордж. — Хіба ти бачиш тут бодай когось, хто б нам це заборонив?

Я здивовано витріщилася на нього. Зазвичай цілий шлях я йшла із зав’язаними очима, бо Вартові не бажали, щоб я запам’ятала, де саме стоїть хронограф. Адже цей прилад міг переносити мене й Ґідеона в минуле, і члени Ложі боялися, що я зможу вкрасти його та використовувати самостійно.

Втім, усе це була нісенітниця. По-перше, мені просто страшно було дивитись, як цю штуку пускають у хід (адже для цього брали нашу кров!). А по-друге, я й гадки не мала, як працюють і навіщо потрібні всі ці незліченні коліщатка, ручки і скриньки.

Але коли йшлося про хронограф, а особливо можливість його вкрасти, Вартові були ще ті параноїки.

Гадаю, річ у тому, що колись хронографів було два. Та сімнадцять років тому моя кузина Люсі та її коханий на ім’я Пол, номери Дев’ять і Десять у Колі дванадцяти мандрівників у часі, накивали п’ятами, прихопивши з собою один із хронографів.

Навіщо вони зважились на цю крадіжку, я досі не з’ясувала, та й взагалі почувалася так, ніби блукаю в пітьмі — таємниці навколо мене з’являлися, як гриби після дощу, а розгадок ставало чимраз менше.

— Мадам Россіні, до речі, наказала тобі передати, що для бальної сукні вона все ж таки підібрала тобі іншу тканину. На жаль, я забув колір, але вигляд у ній ти, без сумніву, матимеш просто чарівний, — містер Джордж хихикнув. — Хай там Джордано і намагається переконати мене в тому, що у вісімнадцятому столітті на тебе чекає один провал за іншим через твою цілковиту нетактовність.

Моє серце зупинилося. На цьому балу я буду разом із Ґідеоном, але у мене в голові не вкладалося, що вже завтра я зможу любісінько танцювати з ним менует, нічого при цьому не розбивши або не розтрощивши на шматочки. Його ногу, наприклад.

— До чого, власне, такий поспіх? — запитала я. — Чому цей бал конче має відбутися завтра за нашим часом? Чому ми не могли почекати кілька тижнів? Так чи інакше, він все одно відбудеться того самого дня 1782 року, і байдуже, з якого саме дня ми туди прибудемо, хіба не так? — Навіть до проблеми з Ґідеоном я замислювалася над цим питанням.

— Граф Сен-Жермен вирахував часові проміжки в сьогоденні, через які ви мусите відвідувати його, — сказав містер Джордж і пропустив мене вперед на кручені сходи.

Що далі та глибше пробиралися ми підземним лабіринтом, то дужче тхнуло гнилизною. Зі стін уже зникли картини, і хоча всюди, куди ми потрапляли, давачі автоматично вмикали світло, вже через кілька метрів коридори, що розбігалися праворуч і ліворуч, поринали в цілковиту темряву. Кажуть, ніби не одна людина заблукала в цих переходах, а багато хто з них за кілька днів вибирався на світ Божий десь в іншому кінці міста. Так кажуть.

— Але навіщо йому це потрібно? І чому Вартові скоряються йому, мов раби?

Містер Джордж замість відповісти лише глибоко зітхнув.

— Тобто, якщо ми зробимо перерву тижнів на два, граф все одно нічого не помітить, правда ж? — сказала я. — Він сидить там, у 1782-му, і його час спливає аж ніяк не повільніше. А я тим часом спокійно вивчила б усі ці дурні менуети чи навіть запам’ятала б, хто захопив Ґібралтарську протоку й чому. — Про Ґідеона я вважала за краще промовчати. — Тоді нікому не доведеться за мене боятися, ніхто не перейматиметься, що я зганьблюся на цьому балі та своєю поведінкою викажу, що прибула з майбутнього. То чому ж граф аж так бажає, аби цей бал відбувся для мене саме завтра?

— Ай справді, чому? — пробурмотів містер Джордж. — Таке враження, що він тебе боїться. Боїться тебе і, можливо, тих відомостей, які ти змогла б здобути, якби мала більше часу.

Ми вже майже досягли старої алхімічної лабораторії. Якщо я правильно запам’ятала дорогу, то вона прямо за наступним поворотом. Я сповільнила крок.

— Боїться? Мене? Та цей чувак мало не задушив мене, не торкнувшись при цьому навіть пальцем. До того ж він уміє читати думки, а отже, чудово розуміє, що я страшенно боюся його. А не навпаки.

— Він тебе душив? Без жодного дотику?

Містер Джордж здивовано завмер.

— Ґвендолін, люба, чому ти не розповіла про це раніше?

— А ви б мені повірили?

Містер Джордж почухав свою лису потилицю і вже відкрив ро га, збираючись відповісти, аж тут залунали кроки і рипнули, зачиняючись, двері. Містер Джордж, вочевидь, злякався, він потягнув мене далі, ми повернули за ріг, за яким щойно почувся шум, і похапцем витягнув з кишені піджака чорну пов’язку.

До нас стрімко наближався сам Фальк де Віллерз. Він був дядьком Ґідеона і Магістром Ложі Вартових. Він лише посміхнувся, угледівши нас.

— Ага, ось і ви, нарешті. Бідолаха Марлі вже телефонував нагору, питаючи, куди ви завіялись, і я подумав, що час і мені подивитися, чи все з вами гаразд.

Містер Джордж зняв із моїх очей пов’язку, я примружилась і протерла очі, але ця показова вистава нікого не цікавила, Фальк де Віллерз навіть не дивився в мій бік. Він відчинив двері до кімнати з хронографом — то була стара алхімічна лабораторія.

На кілька років старший за мою маму, Фальк мав просто розкішний вигляд, як і всі де Віллерзи, яких мені випало бачити. Він нагадував мені дужого ватажка вовчої зграї. Його пишне волосся вже посріблила сивина, підкреслюючи яскравий блиск бурштинових очей.

— Бачите, Марлі, ніхто не заблукав, — сказав він зумисне жваво, звертаючись до містера Марлі, який сидів у кімнаті на стільці, але, побачивши нас, підскочив і заходився нервово розминати пальці.

— Я просто… я думав, що з огляду на безпеку… — затинався він. — Прошу, вибачте мені, пане…

— Ми дуже вітаємо таке серйозне ставлення до своїх обов’язків, містере Марлі, — похвалив містер Джордж.

А Фальк запитав:

— Де містер Вітмен? Нас запросили на чай до декана Сміта, я хотів підкинути його на своїй машині.

— Щойно вийшов, — пояснив містер Марлі. — Дивно, що ви не зустріли його дорогою.

— Ох, тоді я покваплюся, — може, наздожену його. Томасе, ти йдеш?

Містер Джордж мигцем подивився в мій бік і кивнув.

— А з тобою, Ґвендолін, ми побачимося завтра. На підготовці до великого балу. — Уже біля дверей Фальк обернувся і ніби мимохідь додав: — До речі, передавай привіт мамі. Як вона, все гаразд?

— Мама? Атож, усе гаразд.

— Радий чути, — з мого погляду він, певно, зрозумів, що це питання ще дужче збило мене з пантелику, тому він докинув: — Мати-одиначка, змушена працювати, аби прогодувати сім’ю, їй не позаздриш. Тому я радий чути, що в неї все добре.

Тепер я взагалі перестала розуміти, куди він гне.

— Втім… може, вона вже не одна? Ґрейс приваблива жінка і напевно зустрічається з чоловіками, можливо, має постійного кавалера…

Фальк вичікувально дивився на мене, але я лише насупилась. Тоді він скинув оком на наручний годинник і вигукнув:

— Отакої! Як пізно! Тепер мені справді час іти.

— Це було питання? — уточнила я, коли двері за Фальком захряснулись.

— Так, — хором відгукнулися містер Джордж і містер Марлі, а містер Марлі миттю побуряковів.

— Гм… Гадаю, він хотів з’ясувати, чи є у неї кавалер, — пробурмотів він.

Містер Джордж засміявся:

— Фальк має рацію. Якщо наш Рубін хоче трохи побути тут увечері, нам варто не гаючись послати її в минуле. Ти який рік обираєш, Гвендолін?

Відповідно до нашого з Леслі Грандіозного Плану я якнайбайдужішим тоном відповіла:

— Та байдуже. Певно, 1956-й… Це ж 1956-го підвал очистили від щурів, і в ньому стало навіть трохи затишно. — Про те, що цього затишного і «безпацючого» року я зустрілася зі своїм дідусем, я, звісно, промовчала. — Там у мене не трусились жижки і я змогла навіть повчити французькі слова.

— Гаразд, — сказав містер Джордж. Він розгорнув пухкий журнал, а містер Марлі відсунув товстий настінний килим, що приховував надійний сейф із хронографом.

Марно я намагалася зиркнути через плече містеру Джорджу, поки він гортав сторінки, бо його широка спина затуляла журнал.

— Отож погляньмо, це було 24 липня 1956-го, — промовив містер Джордж. — Увесь час ти перебувала там і лише о 18:30 стрибнула назад у сьогодення.

— Значить, 18:30 цілком підійде. — Я палко сподівалася, щоб наш із Леслі план спрацював. Якщо я стрибну в ту саму хвилину, з якої зникла минулого разу, то не муситиму гаяти час, шукаючи дідуся, бо він не встигне піти далеко.

— Як на мене, краще поставити 18:31, — запропонував містер Джордж. — Щоб ти часом не натрапила там на саму себе.

Містер Марлі тим часом поставив на стіл скриньку з хронографом, обережно розгорнув із замшевої тканини коштовний апарат і пробелькотів:

— Але цей час, точно кажучи, не є нічним. Містер Вітмен вважає…

— Так, нам відомо, що містер Вітмен дуже серйозно тлумачить вказівки Вартових, — зауважив містер Джордж, крутячи зубчасті коліщатка. Серед вишуканих строкатих зображень планет, звірів і птахів на поверхні цього дивного приладу випиналися самоцвіти, такі великі й сяйливі, що мимовіль засумніваєшся у їхній справжності. Вони аж надто нагадували дитячі пластикові намистини, що з них моя менша сестричка робила собі прикраси.

Кожному мандрівникові в часі з Кола дванадцяти було присвоєно один із самоцвітів. Мені відповідав рубін, а Ґідеону — діамант, і то такий величезний, що за нього напевно можна було б придбати будинок на кілька сімей на околиці міста.

— Я гадаю, ми з вами як джентльмени не змусимо даму сидіти саму вночі, в темному підвалі, авжеж, Лео?

— Лео — як мило, — сказала я.

— Скорочене від «Леопольд», — зауважив містер Марлі, а його вуха засвітилися, мов задні фари спортивного авто. Він сів за стіл, поклав перед собою журнал і зняв ковпачок із чорнильної ручки. Отже дрібний охайний почерк, що рясно вкривав сторінки журналу — дати, час та імена, — напевно, належав саме містерові Марлі. — Моя мати ненавидить це ім’я. Але всі первістки у нашому роду мають саме його. Така-от традиція.

— Лео є прямим нащадком барона Мирослава Олександра Леопольда Ракоці, — пояснив містер Джордж, трохи обернувшись, щоб поглянути мені в очі. — Як ти знаєш, барон Ракоці був легендарним супутником графа Сен-Жермена, у Хроніках Вартових він згадується під ім’ям «Чорний Леопард».

— Що, справді? — розгубилась я, подумки порівнюючи містера Марлі з худим і блідим Ракоці з лячними блискучими очима. Проте так і не знайшла, що сказати. Чи слід було мені відповісти щось на кшталт: «Ну й радійте, що вигляд ви маєте інакший, аніж ваш похмурий пращур із двома очима-ліхтарями, тож це зовсім не погано бути таким ось рудим, веснянкуватим і круглолицим містером Марлі».

— Мій дід по батьковій лінії… — озвався містер Марлі, але містер Джордж похапцем перебив його.

— Ваш дід пишався б вами, — переконливо сказав він. — Перш за все, якби дізнався, як чудово ви склали іспити.

— Окрім предмета «Традиційні виправи», — зауважив містер Марлі. — Тут у мене лише оцінка «задовільно».

— Ах, кому це зараз потрібно, ці знання давно застаріли, — містер Джордж простягнув мені руку. — Ґвендолін, я готовий відправити тебе в 1956 рік. Хронограф перенесе тебе в минуле на три з половиною години. Стеж за своїми кишенями і не забувай у кімнаті нічого, пам’ятаєш? Містер Марлі чекатиме, поки ти повернешся.

Однією рукою я притиснула до грудей наплічник, а другу простягнула містеру Джорджу, щоб він засунув мій вказівний палець у крихітний отвір хронографа.

Голка вп’ялася в подушечку пальця, і рубін спалахнув, заливаючи кімнату червоним світлом.

У голові запаморочилось, я заплющила очі й відчула, що відлітаю кудись ген-ген. Спромігшись за мить озирнутися, я не побачила ні містера Марлі, ні містера Джорджа, ні стола з хронографом.

Навколо значно потемнішало, у кімнаті горіла однісінька лампочка, освітлюючи за метр од мене мого дідуся Лукаса, що витріщив очі.

— Т… ти… що, не вийшло? — відчайдушно крикнув він. У 1956 році йому було двадцять три роки і він аж ніяк не скидався на вісімдесятирічного діда, яким я знала його в дитинстві. — Ти зникла там ззаду і тепер постала тут.

— Так, — гордо сказала я, відчуваючи, як у горлі зібрався клубок.

Дідусь помер, коли мені було десять. Можливість бачити його знову, за шість років по смерті, вражала мене і водночас лякала.

Лякало навіть не те, що у минулому він ще не був дідусем, якого я знала, а якоюсь незакінченою версією дідуся. Моторошним було відчуття того, що я для нього була цілком чужою людиною. Він навіть не уявляв, скільки разів я сиділа в нього на колінах, як він утішав мене історіями після смерті мого тата, як ми завжди бажали одне одному на добраніч зашифрованою мовою, якої ніхто, крім нас, не розумів.

Як і не уявляв того, як сильно я його люблю, а я не могла йому про це розповісти. Людям зазвичай не до вподоби, коли незнайомці говорять їм таке за кілька годин після зустрічі. Я чимдуж намагалася придушити це гірке почуття.

— Тут, напевно, минула одна хвилина. Тож вибачаю тобі досі не зголені вуса. Я ж за цей час встигла прожити два дні, за які відбулося страх як багато всього.

Лукас пригладив вуса і посміхнувся.

— Отже, ти просто вирішила знову… Хитрющий хід, онучко.

— Справді?! Якщо чесно, це ідея моєї подруги Леслі. Щоб упевнитися в тому, що ми зустрінемось. І щоб не гаяти часу.

— Атож, у мене все одно не було часу обміркувати подальші дії. А я вже збирався перепочити після твоєї появи і подумати про все оце… — Вн вивчав мене поглядом, схиливши набік голову. — Справді, ти трохи змінилася, відколи ми бачилися минулого разу. Не було цього обруча в твоєму волоссі, і взагалі ти якось схудла.

— Дякую, — сказала я.

— Це зовсім не комплімент. Вигляд маєш такий, ніби в тебе сталося щось прикре, — він ступив до мене крок, продовжуючи допитливо вивчати. — У тебе все гаразд? — лагідно запитав він.

«Краще не буває», — хотіла відповісти я, але — який сором — розплакалася.

— Краще не буває, — схлипнула я.

— О, так, — Лукас незграбно поплескав мене по спині. — І Іевже все так жахливо?

На хвилину слова застрягли у мене в горлі, а сльози струмували по моїх щоках. А я чомусь думала, що вже опанувала себе. Певно, лють може стати найкращою реакцією на вчинок Ґідеона — це буде так по-дорослому, так сміливо з мого боку. Крім того, годі вже мені лити сльози й скиглити, як героїні романтичних фільмів. Ксемеріус таки слушно обізвав мене маленьким фонтаном.

— Залишитися друзями! — видихнула я нарешті. Мій дідусь мав право знати. — Він хоче, щоб ми залишилися друзями і щоб я йому довіряла.

Прибравши руку з моєї спини, Лукас насупився, намагаючись зрозуміти, що до чого.

— І ти так плачеш, бо…

— Ще вчора він говорив, що кохає мене!

Збентеження у погляді Лукаса посилилося.

— Гадаю, це не найгірша основа для міцної дружби.

Мої сльози вичерпалися, ніби хтось вимкнув цей фонтан.

— Дідусю! Не присікуйся до слів! — крикнула я. — Спочатку він мене цілує, а потім я дізнаюся, що це такий тактичний хід, маніпуляція. А тепер він приходить із цим своїм «давай- залишимося-друзями»!

— Ох, ясно. От же ж… гм… свиня така! — Лукас досі мав дуже невпевнений вигляд. — Даруй, що я так допитуюсь, але ж ти зараз говориш не про цього хлопчину з де Віллерзів, номер Одинадцять, Діамант?

— Саме про нього, — відповіла я. — Ми говоримо саме про нього.

У дідуся вирвався стогін.

— Як? Не може бути? Ох уже ці фіфи! Дрібнота! Рибки нетямущі! Ніби мало їм проблем і без цих любовних історій. — Він дав мені хусточку, забрав наплічник і бадьоро мовив: — Годі голосити! Скільки ми маємо часу?

— О десятій вечора за твоїм часом я стрибну назад, — порюмсавши, я, на диво, почувалася наразі набагато краще, ніж раніше, коли була сповнена люті й поводилась як доросла. — Що ти там казав про рибку? Я й справді наче трохи зголодніла.

Почувши таке, Лукас розсміявся.

— Ну тоді ходімо нагору. Ці стіни тиснуть на мене, чи що. До того ж я маю зателефонувати додому і попередити, що повернуся пізніше, — він відчинив двері. — Виходь, рибонько. Дорогою можеш мені все розповісти. І не забудь, на випадок, якщо хтось тебе побачить, — ти моя кузина Гейзел, яка приїхала з села.

За годину ми вже сиділи в кабінеті Лукаса, з головою зарившись у величезну кількість клаптиків паперу, переважно з датами, колами, стрілками і знаками запитання.

До того ж ми мали пухкі шкіряні фоліанти (Хроніки Вартових за кілька століть) і, звичайно ж, тарілку з тістечками. Певно, Вартові мали гори тих самих тістечок у кожному часі. Щодо рибок Лукас, вочевидь, пожартував. А шкода.

— Обмаль даних, обмаль часу, — без упину повторював Лукас.

Він гасав по кімнаті, як розлючений тигр, рвучи на собі волосся. Попри бріолін, волосся на його голові стало дубом, як у навіженого професора.

— І гадки не маю, що я міг заховати в тій скрині!

— Може, книгу з купою даних? — припустила я.

Вартовий, який чергував на сходах, безперешкодно пропустив нас: молодий охоронець досі мирно спав, як, власне, і під час мого першого візиту.

Хвилі алкогольних випарів, які розходились від нього, просто били в ніс. Взагалі 1956-го Вартовим дихалося легше, ніж я думала. Нікого не обходило, що Лукас залишається допізна у штаб-квартирі Вартових і розгулює там з кузиною Гейзел із села. Певно, о цій порі в будівлі було безлюдно. Молодий містер Джордж теж пішов додому, а шкода, я б залюбки зустрілася з ним іще раз.

— Книгу? Ну, може, — відповів Лукас, задумливо кусаючи тістечко. Уже тричі він намагався закурити, але я тричі висмикувала сигарету з його рук. Адже мені не хотілося, щоб від мене знову тхнуло димом, коли я повернуся додому.

— Зашифровані координати — це вельми можливо, я на такому собаку з’їв, це цілком у моєму дусі. Я завжди полюбляв такі ігри. До речі… звідки Люсі й Пол дізналися про код у цій штуці… в цій книзі про жовтого коня?

— Про зеленого вершника, дідусю, — терпляче виправила я. — Книга зберігалася у твоїй бібліотеці, а записка з цифрами лежала між сторінок. Може, це Люсі й Пол поклали її туди?

— Не бачу зв’язку. Якщо вони зникли в минулому в 1994 році, чому я замурував скриню лише кілька років тому? — Зупинившись, він схилився над книгами. — Я божеволію! Шкірою відчуваю, що розгадка лежить на поверхні. От би за допомогою хронографа потрапити в майбутнє, тоді б ти попитала в мене…

Раптом мені стрельнула несподівана ідея і так сподобалася мені, що я несамохіть мало не поплескала себе по плечу.

Я згадала те, що розповів мені дідусь минулого разу.

Люсі й Пол, знудившись під час елапсації, стрибнули ще далі в минуле й пережили там чимало хвилюючих подій, наприклад якось відвідали справжній спектакль шекспірівського театру.

Мій дідусь насупився.

— Придумала! — скрикнула я, аж затанцювавши на радощах.

Дідусь насупився дужче.

— Що саме? — роздратовано запитав він.

— Ти відправиш мене далі в минуле за допомогою вашого хронографа! — випалила я. — Тоді я могла б зустріти Люсі й Пола і про все їх розпитати.

Лукас підвів голову.

— А коли ти хочеш їх зустріти? Ми й гадки не маємо, в якому часі вони переховуються.

— Нам відомо, наприклад, коли вони були тут. Якби я просто зустріла їх, ми змогли б поговорити і разом…

Дідусь перебив мене.

— У 1948 і 1949-му, стрибнувши сюди з 1992 і 1993-го, — називаючи дати, Лукас водив пальцем по стрілках і лініях на розкиданих аркушах, — Люсі й Пол ще не знали багато чого, а все, що вони знали, виклали мені. Ні, якщо й зустрічатися з ними, то лише після того, як вони вкрали хронограф і здиміли з ним у минулому. — Він нетерпляче тицьнув пальцем у наші записи. — Лише це матиме сенс, інакше — заплутає нас іще дужче.

— Тоді… я стрибну в 1912-й, туди, де я вже зустріла їх, у будинок леді Тілні на Ітон-плейс.

— Вельми можливо, але ми можемо неправильно вирахувати час, — Лукас кинув похмурий погляд на настінний годинник. — Ти не пам’ятаєш точної дати свого візиту, а надто вже час. Май на увазі, що спочатку треба взяти твою кров у хронограф, інакше він буде непридатний для мандрів у часі, — він знову заходився скубти на собі волосся. — А ще тобі треба самотужки дістатися звідси до Белґравії, а 1912 року це не так уже й просто… до того ж нам знадобиться костюм… ні, навіть попри палке бажання, неможливо здійснити це так швидко. Ми мусимо придумати щось інше. Рішення прямо крутиться в мене на язиці… дай мені трохи більше часу, аби зосередитись… і, може, одну сигаретку…

Я похитала головою. Ні, я не складу рук, моя ідея не така вже й нездійсненна.

— За цей час ми можемо принести хронограф до будинку леді Тілні, і я стрибну просто там, заощадивши купу часу, хіба ні? А щодо костюма… ти чого на мене так витріщився?

Очі Лукаса дійсно стали як блюдця.

— О Боже… — прошепотів він. — Ось воно! Я зрозумів!

— Що?

— Хронограф! Онучко! Ти — геній! — Лукас обійшов навколо столу й обійняв мене.

— Я геній? — повторила я.

Тепер уже мій дідусь затанцював на радощах:

— Так! І я теж. Ми обоє генії, бо знаємо, що заховано в тій скрині.

Овва, а саме я й не знала.

— Та невже? І що ж?

— Хронограф! — вигукнув Лукас.

— Хронограф? — відлунила я.

— Це ж очевидно! Байдуже, коли його взяли Люсі й Пол, він так чи інакше опиниться у мене, а я його сховаю. Для тебе! У власному будинку. Не дуже оригінально, зате просто!

— Ти впевнений? — Я із сумнівом дивилася на нього. Якась позахмарна теорія, але варто визнати, що логіка ніколи не була моїм коником.

— Повір, онучко, я просто знаю це та й годі!

Аж тут натхнення на його обличчі поступилося місцем заклопотаності.

— Перед нами відкриваються зовсім інші можливості. Просто треба як слід… подумати, — він кинув погляд на настінний годинник. — Чорт забирай, у нас обмаль часу.

— Наступного разу я можу попросити, щоб мене теж послали в 1956-й, — запропонувала я. — Але тільки не завтра, бо я знову зустрічаюся на балу з цим графом. — Щойно спливла ця думка, як мене охопили печаль і страх, тепер уже не тільки через Гідеона.

— Ні, ні, ні! — вигукнув Лукас. — Ми не можемо цього допустити! Ні за яких умов. Треба мати козир у рукаві, перш ніж ти постанеш перед графом. — Він почухав лоба. — Думай- думай-думай-думай.

— У мене вже казанок кипить, хіба ти не бачиш? Я вже цілу годину, знай, думаю, — запевнила його я, але він не звернув уваги: напевно, дідусь говорив сам до себе.

— Передусім нам потрібно взяти твою кров у хронограф, у 2011 році ти з цим сама не впораєшся, процедура непроста. А потім я поясню тобі, як запускати хронограф. — Він вкотре занепокоєно глянув на годинник. — Якщо я зараз зателефоную лікареві, той зможе приїхати через півгодини, якщо нам пощастить і він вдома… питання лише в тому, як йому пояснити, чому в моєї кузини Гейзел терміново треба взяти кров. У Люсі й Пола ми офіційно брали кров для наукових досліджень, але ти тут інкогніто і ніхто не здогадується…

— Стривай, — перебила я його. — Хіба ми не можемо взяти кров власноруч?

Лукас незадоволено подивився на мене.

— Я вмію багато чого, крім користування шприцом. Чесно кажучи, мені паморочиться від вигляду крові, відразу нудить…

— Я сама можу взяти в себе кров, — запропонувала я.

— Та невже? — щиро здивувався він. — Хіба в твоєму часі за шкільною програмою пояснюють, як працювати зі шприцом?

— Ні, дідусю, в школі цього не вчать, — терпляче пояснила я. — Зате розповідають таке: якщо порізати шкіру, то рана кровитиме. У тебе, до речі, є ніж?

Лукас вагався.

— Знаєш… певно, це не надто вдала думка.

— Ні то й ні, у мене є свій. — Я відкрила наплічник і видобула футляр для окулярів, у який Леслі сховала для мене японський ніж. Якщо в минулому на мене хтось нападе, я зможу захистити себе.

Коли я відкрила футляр, мій дідусь округлив очі.

— На випадок, якщо ти схочеш запитати — ні, у звичайному наборі школяра 2011 року немає такого ножа, — сказала я.

Глитнувши, Лукас випростався.

— Гаразд. Тоді ходімо мерщій у Драконячу залу, а дорогою заскочимо в лікарську лабораторію по піпетку, — він обдивився розкладені на столі фоліанти і швидко засунув котрийсь собі під пахву. — Це ми візьмемо з собою. І тістечка теж. Щоб заспокоювати мої нерви! Не забудь наплічник.

— А для чого нам у Драконячу залу? — Кинувши футляр назад у наплічник, я підвелася.

— Там стоїть хронограф, — Лукас зачинив за мною двері та прислухався, чи не чутно кроків у коридорі. Та все навколо огорнула тиша. — Якщо ми когось зустрінемо, то я ніби знайомлю тебе з будинком, ясно, кузино Гейзел?

Я кивнула.

— Невже хронограф стоїть без нагляду? У наш час його заховали у глибокий підвал, ще й замкнули у сейф від злодіїв.

— У наш час скриня з хронографом теж замкнена, — обурився Лукас і підштовхнув мене до сходів вниз. — Але ми не переймаємось, що його вкрадуть. Мандрівників у часі, які могли б ним скористатися, серед нас немає, Люсі й Пол елапсували в наш час, але відтоді спливло багато часу. Тож до хронографа не прикуто стільки уваги Вартових. На щастя для нас, звісно.

Будівля здавалася безлюдною, але Лукас пошепки запевнив мене, що вночі тут чергують кілька Вартових. Коли я подивилась у вікно надвір, де панував спокій літнього вечора, мене охопили заздрість і туга. Шкода, що я не можу хоч на трохи вискочити на свободу і краще роздивитися по 1956 року. Лукас, перехопивши мій погляд, посміхнувся:

Повір, я б охоче викурив з тобою сигаретку десь у затишку, але в нас є важливі справи.　Зав’язуй із курінням, дідусю. Бо це дуже шкідливо для здоров’я. І, будь ласка, зголи ці вуса. Вони тебе не прикрашають.　Тс-с-с, — прошепотів Лукас. — Якщо хтось почує, що ти кличеш мене дідусем, треба буде вигадувати непотрібні пояснення.

Але ми так нікого і не зустріли. Кілька хвилин, і ми опинилися у Драконячій залі, за вікнами якої вечірнє сонце статечно опускалося у води Темзи, десь там, ген-ген, за садами й огорожами. У цьому часі Драконяча зала теж була невимовно гарною, такою величезною і пишною, з глибокими вікнами і різьбленими фігурами на стінах. Я задерла голову, аби побачити прикрасу стелі — величезного дракона, що розкинув перетинчасті крила між двома масивними люстрами. Майже як справжній, він, здавалось, ось-ось злетить.

Лукас замкнув двері. Він, певно, хвилювався навіть більше, ніж я. Коли дідусь витягав хронограф, його руки тремтіли. Він поставив прилад посеред зали.

— Відправляти в минуле Люсі й Пола здавалося такою захопливою пригодою, ми чудово збували час, — зауважив він.

Згадавши Люсі й Пола, я кивнула у відповідь. Я зустрічала їх лише раз, на гостині в леді Тілні, але зрозуміла, що мій дідусь має на увазі. Нерозумно і вкрай безглуздо тієї ж миті моїми думками заволодів Ґідеон.

Цікаво, він справді насолоджувався нашими з ним пригодами у минулому чи це теж було суцільною облудою? Може, нін брехав тільки про кохання?

Я хутко перекинулася думкою на японський ніж і на те, як ним скористатися. Такий маневр подіяв, але я все одно розплакалася.

Дідусь витер долоні об штани.

— Та зараз я почуваюся застарим для таких пригод, — сказав він.

Я перевела погляд на хронограф, достоту такий, як і той, за допомогою якого я опинилася в цьому часі, — складний пристрій, що ряснів клапанами, важелями, отворами і поличками, коліщатками, кнопками і витонченими мініатюрами.

— Ти, звісно, заперечиш, — ображено мовив Лукас. — Скажеш мені щось на кшталт: «Але ж ти такий молодий, як ти можеш почуватися застарим?»

— Ой, так. Ти ще дуже молодий. Хоча ці вуса старять тебе на кілька десятків років.

— Леді Аріста вважає, що вони надають мені поважності.

Я тільки глузливо скинула брови, а дідусь схилився над хронографом, буркочучи щось собі під ніс.

— А зараз увага! Ці десять коліщаток виставляють рік. Ти, напевно, запитаєш, навіщо так багато цифр. Відповідь проста: рік записується римськими цифрами. Сподіваюся, ти розумієшся на них.

— Певно, що так, — я дістала з наплічника блокнот і ручку. Якщо не записувати, я зроду цього не запам’ятаю.

— А ось тут ти вибираєш місяць, — Лукас показав на наступне зубчасте колесо. — Але будь уважна! З якогось дива місяць — і лише його! — виставляють за старокельтським календарем. Одиниця відповідає листопаду, а жовтень — дванадцяти.

Я роздратовано хмикнула. Впізнаю Вартових! Мудрують на порожньому місці! У мене вже давно закрадалася думка, що вони заплутують навіть прості речі, щоб здаватися такими значними й таємничими. Але я зціпила зуби та змусила себе зосередитись. За двадцять хвилин принцип дії хронографа вже не здавався мені чаклунством, а лише системою, яку треба зрозуміти.

— Це я вже втямила, — перебила я дідуся, коли він зібрався було пояснювати все спочатку. Я закрила блокнот. — Давай уже візьмемо мою кров і… котра година, га?

— Дуже важливо не припуститися жодної помилки, виставляючи дату й час стрибка, — Лукас боязко подивився на японський ніж, який я знову дістала з футляра для окулярів. — Інакше опинишся де-небудь… е-е-е… хтозна-де. І найнеприємніше — ти не зможеш контролювати час свого повернення. Ох, який огидний ніж. Ти досі впевнена, що хочеш це зробити?

— Атож. — Я закасала рукави. — Тільки сумніваюсь, де саме краще зробити цю рану. На пальці її одразу помітить перший стрічний. До того ж із мого маленького пальчика витече лише кілька краплин крові.

— Можна відрізати кінчик пальця, — лякав мене Лукас. — Тоді кров юшитиме, я й сам одного разу переконався…

— Краще вже взяти ділянку вище, наприклад передпліччя. Готовий?

Мені було смішно, що Лукас боявся дужче, ніж я.

Він глитнув і щосили обхопив помальовану квіточками чашку. Туди ми вирішили збирати мою кров.

— У цьому місці часом немає аорти? О Боже, та в мене коліна трусяться. Ось так помреш тут, у 1956-му, від втрати крові, і все через легковажність власного дідуся.

— Там справді є товста артерія, але її треба пиляти, якщо хочеш померти від втрати крові. Десь я таке читала. Тому самогубці-невдахи часто помиляються і не добираються до цієї артерії, та вже наступного разу вони точно знають, що до чого.

— На Бога, зглянься! — вигукнув Лукас.

Я теж трохи злякалася, але нічого не вдієш. «У критичних ситуаціях треба іноді діяти відчайдушно», — так сказала б Леслі. Я відвела очі від переляканого Лукаса й притулила вістря ножа до внутрішньої поверхні передпліччя, сантиметрів на десять вище зап’ястя.

Не надто натискаючи на ручку, я навскоси прорізала білу шкіру. Цю ранку я, власне, хотіла зробити пробною, але вона, попри очікування, виявилася глибшою. На шкірі хутко зачервоніла тонка лінія і налилася кров’ю. Та біль з’явився лише за мить. Дедалі потужнішою цівкою кров витікала до чашки в тремтячих руках мого дідуся Лукаса. Чудово.

— Ріже шкіру, наче масло, — захоплено промовила я. — І Іопереджала ж мене Леслі: ніж гострющий, таким і зарізати недовго.

— Сховай його, будь ласка, — зажадав Лукас, якого, здавалося, ось-ось знудить. — Чорт забирай, та ти смілива дівчина, видно, що з роду Монтрозів. Е-е-е… Вірна нашому сімейному кредо.

— Точно, — захихотіла я. — Напевно успадкувала це від тебе.

Лукас криво посміхнувся.

— Невже тобі зовсім не болить?

— Звісно, болить, — сказала я і зиркнула на чашку. — Вистачить уже?

— Напевне, — важко просопів Лукас.

— Може, відчинити вікно?

— Усе гаразд, спасибі. — Дідусь поставив чашку біля хронографа і глибоко зітхнув: — Далі все просто. — Лукас узяв піпетку. — Я візьму три краплини твоєї крові й увіллю їх у два отвори, бачиш — отут, під крихітним круком і під символом інь-янь. Тепер я повертаю коліщатко й оцей важіль. Отак. Чуєш?

У хронографі закрутилися сотні коліщаток, щось стукотіло, деренчало і гуло — аж навколо наелектризувалося повітря. Рубін на мить спалахнув, а потім коліщатка знову завмерли і все стало як раніше.

— Лячно, еге ж?

Я кивнула і постаралася не давати взнаки, як я боюсь.

— Виходить, тепер у хронографі є кров усіх мандрівників у часі, крім Ґідеона? А якщо додати його кров? Що тоді? — Я згорнула хусточку Лукаса і затулила поріз.

— По-перше, ніхто достеменно не знає, а по-друге, це дуже таємна інформація, — сказав Лукас, на обличчя якого повернувся рум’янець. — Кожен Вартовий мусить присягтися навколішки, що Таємниця ніколи не покине Ложі. Поки ми живі.

— Ох…

Лукас зітхнув.

— Але ти не бійся! Я завжди мав недолік — ламати присяги, — він показав на крихітну скриньку в хронографі з дванадцятикутною зіркою. — Відомо лише одне: усередині хронографа спрацює якийсь механізм і щось з’явиться. За пророцтвом це якісь есенції та філософський камінь:

Клейноди позбираються,

І часу дух просякне все довкола,

І вічність зрине сивочола…

— Оце — усе? — розчаровано зітхнула я. — Якась маячня.

— Ну, не кажи. Якщо витлумачити всі вказівки, можна знайти конкретні висновки.

Піди, болячко, зникни, моровиця —

Під зіркою обіцянка здійсниться!

За допомогою цього чогось, якщо правильно ним скористатися, можна буде вилікувати будь-яку хворобу.

Тепер звучало трохи краще.

— Заради такого варто ризикнути, — пробурмотіла я, міркуючи про схильність Вартових до таємничості, про всі їхні заплутані правила та обряди. Якщо річ у зціленні від будь-якої хвороби, то можна навіть подарувати їм зарозумілість. Заради таких диво-ліків справді можна потерпіти кілька сотень років. А граф Сен-Жермен цілком заслуговує на повагу й визнання за те, що придумав це і втілив свою ідею в життя. Якби ж то він мав трохи симпатичніше лице…

— Але Люсі та Пол сумніваються, що у скриньці з’явиться <|)ілософський камінь, — немовби прочитав мої думки Лукас. — Вони вважають, що, якщо людина здатна на вбивство власного прадіда і навіть не соромиться цього, навряд чи вона дбатиме про долю всього людства. — Він кахикнув. — То як, уже не кровить?

— Ще трохи, але невдовзі кров згорнеться, — я підняла руку, аби прискорити процес. — То що нам тепер робити? будемо випробовувати цю штуку?

— О Боже, та це ж не авто, на якому можна зробити пробну поїздку, — мовив Лукас, заламуючи руки.

— А чом би й ні? — запитала я. — Ми ж саме це й збиралися зробити?

— З одного боку, так, — сказав він і скосив очі на пухкий фоліант, який прихопив у залу. — Правда твоя. У всякому разі, ми можемо його спробувати, аби знати напевно, хоча в нас і обмаль часу.

Раптом заметушившись, Лукас схилився над книгою і розгорнув записи Вартових із минулого.

— Важливо правильно вибирати дату, щоб ти часом не приземлилася на нараді. Або перед носом в одного з братів де Віллерзів. Вони хтозна-скільки разів елапсували в цій залі й провели тут у минулому значну частину свого життя.

— Може, мені зустрітися з леді Тілні? Віч-на-віч? — пожвавилась я. — Якось після 1912-го?

— Хіба це розумно з нашого боку? — Лукас гортав фоліант. — Навіщо заплутувати й без того складні речі.

— Але не можна проґавити наш крихітний шанс! — скрикнула я і подумала про те, чого мене вчила Леслі: не марнувати жодної можливості, і головне — ставити питання. Питати про все, що лише спадає на думку.

— Хтозна, коли я зможу подорожувати туди, куди захочу! У скрині ж може виявитися будь-що, і тоді я, можливо, вже цього не зроблю. Коли ми зустрілися з тобою вперше?

— 12 серпня 1948 року, о 12-й годині дня, — відповів Лукас, задумливо гортаючи Хроніки Вартових. — Я ніколи цього не забуду.

— Точно. І щоб ти ніколи цього не забув, я тобі це запишу, — сказала я, у захваті від своєї геніальності.

На аркуші зі свого блокнота я надряпала:

Лорду Лукасу Монтрозу — важливо!!!

12 серпня 1948 року, 12-та година дня.

Алхімічна лабораторія.

Будь ласка, нікого з собою не бери.

Ґвендолін Шеферд

Я різко вирвала аркуш і склала його вчетверо.

Мій дідусь на хвильку відірвався від роботи.

— Можна послати тебе в 1852 рік, у 16 лютого, опівночі. Леді Тілні саме елапсує туди з 25 грудня 1929 року, 9-ї ранку, — пробурмотів він. — Навіть Різдво не змогла відсвяткувати вдома, бідолаха. Вона завжди бере сюди гасницю. Ось послухай:

12.30. Леді Тілні, жива й здорова, повернулася з 1852 року, виплівши при світлі гасниці двох вовняних поросят на благодійний різдвяний ярмарок, який цьогоріч відбудеться на Водохреща під назвою «Сільське життя».

Лукас обернувся до мене.

— Вовняні поросята! Тільки уяви! Хоч би вона не залишилася до кінця життя заїкою, коли ти зненацька постанеш перед нею нізвідки. Ми справді це зробимо? Вона озброєна тільки гачком із заокругленим кінчиком, якщо я не плутаю.

Я схилилася над хронографом.

— Спочатку рік. Нам потрібен 1852-й, отож я починаю ось із цього коліщатка, правильно? МDСССLІІ. А лютий за кельтським календарем — третій місяць, ні, себто четвертий…

— Стривай! Спочатку слід перев’язати твою рану і спокійно про все подумати!

— У нас обмаль часу, — заперечила я. — Оцей важіль, так?

Лукас боязко зазирнув через моє плече.

— Не поспішай! Усі числа треба перевірити, інакше… — Скидалося на те, що дідуся ось-ось знудить. — До того ж ніколи не тримай хронограф у руках, бо ще ненароком прихопиш його з собою в минуле. І ніколи не зможеш повернутися назад!

— Як це сталося з Люсі й Полом… — прошепотіла я.

— З міркувань безпеки відправимо тебе туди лише на три хвилини. Наприклад, з 12:30 до 12:33. У цей час леді Тілні сидить тут тихо-мирно і плете своїх поросят. Тільки не буди її, якщо вона задрімала, інакше в неї буде інфаркт…

— У такому разі про це б згадувалось у хроніках, чи не так? — перебила я. — Леді Тілні на вигляд міцний горішок, така не зомліє.

Лукас переніс хронограф на підвіконня і затулив його фіранкою.

— Тут ти напевне не наскочиш на меблі. Так, і не закочуй очі. Тімоті де Віллерз одного разу впав просто на стіл і, як на лихо, зламав ногу!

— А що, коли замріяна леді Тілні якраз підійшла до вікна і споглядає ніч надворі? Це не жарт, дідусю.

Обережно відсунувши його, я стала навколішки перед хронографом і відкрила клапан якраз під рубіном. Розмір отвору відповідав моєму пальчику.

— Стривай! Твоя рана!

— Її можна перев’язати і через три хвилини. Бувай! — сказала я, глибоко зітхнула і щосили притиснула палець до голки. Я вкотре відчула запаморочення, і у червоному світлі, поки Лукас говорив «Але я ще хотів…», усе розпливлося перед моїми очима і мої пригоди продовжилися.

РОЗДІЛ 4

Хроніки Вартових

18 грудня 1745 року

Якобітська армія уже нібито стала табором біля Дербі та суне до Лондона, тим часом як ми перемістились у новий штаб і сподіваємося на те, що 10 000 французьких солдатів, які пристали до Молодого Претендента Красунчика принца Чарлі[11], помиляються і ми спокійно зможемо відсвяткувати Різдво в нашому місті.

Немає кращої для Вартових домівки, ніж старовинні будівлі Темпла. Адже лицарі-тамплієри охороняли таємні знання і храм їх стоїть неподалік, а його підземелля з’єднані з нашим будинком. Офіційно ми й далі пильнуватимемо своїх прямих обов’язків, але буде де отаборитися й адептам, послушникам і гостям, а ще, звісно, прислузі. До того ж можна буде обладнати алхімічні лабораторії для дослідів. Тішить те, що лорд Аластер марно намагався зіпсувати своїми обмовами добрі стосунки графа і принца Вельського (див. Звіт від 2 грудня), і завдяки його величності ми можемо набути у власність цю будівлю. Сьогодні в Драконячій залі Внутрішнє Коло урочисто отримає таємні документи із графового зібрання.

Звіт: Сер Олівер Ньютон, Внутрішнє Коло

За кілька секунд мої очі звикли до нового освітлення: самотньої гасниці на столі. Її приглушені теплі відблиски осявали обриси затишного натюрморту: кошик, кілька мотків рожевої шерсті, чайник на підставці й горнятко з трояндочкою. А посеред усієї цієї краси сиділа на стільці леді Тіл ні та плела. Угледівши мене, вона на мить зупинилась і поклала руки на коліна.

Від часу нашої останньої зустрічі вона неабияк постаріла, у рудому волоссі виднілися сиві пасма, а зачіска нагадувала коротку хімічну завивку. А втім, трималася леді Тілні досі велично та гідно, і цим одразу ж нагадала мені бабусю.

Вона навіть не намагалася закричати або замахнутися на

мене гострим гачком.

— Щасливого Різдва, — сказала вона.

— Щасливого Різдва, — озвалась я трохи зніяковіло. На мить я розгубилась, але потім опанувала себе: — Не бійтеся. Я не хочу брати вашу кров чи щось таке, — сказала я, виходячи з тіні гардини.

— Уся ця плутанина з кров’ю вже давно в минулому, Ґвендолін, — трохи дорікаючи, мовила леді Тілні, наче я мала й сама про це знати. — До речі, я вже не раз запитувала себе, коли ж ти прийдеш. Сідай. Чаю?

— Та ні, дякую. Шкода, але в мене лише кілька хвилин. — Я ступила ще один крок їй назустріч і простягнула записку. —

Ось, передайте моему дідусеві, щоб… ну, щоб усе сталося так, як воно сталося. Це дуже важливо.

— Розумію. — Леді Тілні взяла аркуш і спокійнісінько його розгорнула. Її геть нічого не бентежило.

— Чому ви мене чекали? — запитала я.

— Ти ж попросила мене не боятися, якщо ти завітаєш до мене ще раз, але не уточнила, коли саме це станеться. Отож я чекаю, дні та роки, коли ж ти мене, нарешті, налякаєш, — тихо засміялася вона. — Але плетіння поросяток заспокоює. Правду кажучи, мало-помалу засинаєш від нудьги.

Я вже розтулила рота, аби вимовити якусь ввічливу фразочку на кшталт: «Ви служите високим ідеалам», але мій погляд упав на кошик із поросятками, і я мимоволі вигукнула:

— Ой, які ж вони гарненькі!

У кошику справді лежало кілька гарненьких поросят, значно більших, ніж я уявляла. Дуже схожі на живі м’якенькі іграшки.

— Вибери собі одненьке, — запропонувала леді Тілні.

— Можна? — Я згадала про Кароліну і простягнула руку до кошика.

Плетені звірятка були дуже м’які та приємні на дотик.

— Ангора й кашемір, — гордо сказала леді Тілні, — я беру тільки їх. І нехай інші плетуть із колючої овечої вовни.

— Ясно. Спасибі, — я притиснула до грудей рожеве поросятко і спробувала зосередитись. То на чому ми зупинились? — Я відкашлялась. — Коли ми побачимося наступного разу? У минулому?

— Це було в 1912 році. У моєму відліку часу цей раз буде вже не таким, — зітхнула вона. — Які ж то були захопливі часи…

— От дідько! — Мій шлунок враз скрутило, як це буває на американських гірках. Ну чому ж ми не встановили час із запасом? — Виходить, ви знаєте більше, ніж я, — похапцем про бурмотіла я. — У нас немає зараз часу, щоб усе обговорити, але… може, скажете мені якесь напутнє слово?

Я наблизилась до вікна, покинувши коло світла від гасниці.

— Напутнє слово?

— Авжеж! Ну, наприклад, «стережися чогось»? — я вичікувально подивилася на леді Тілні.

— Стережися чогось? — Моя співрозмовниця відповіла мені теж вичікувальним поглядом.

— Ну, не знаю! Чого мені варто стерегтися, на вашу думку?

— Хай там як, варто стерегтися канапок із пастромою[12]. Ага, і не сиди на сонці занадто довго, яскраве сонячне світло шкідливе для шкіри, — жваво заторохтіла леді Тілні, відтак розпливлася перед моїми очима, і я знову опинилася в 1956 році.

Канапки з пастромою! Це ж треба! Я мусила запитати в неї: кого, а не чого мені слід стерегтися.

Хороша думка, але запізніла. Цю нагоду я проґавила.

— Що це таке? — скрикнув Лукас, угледівши в моїх руках порося.

Ну і ну! Замість корисно провести кожну секунду в минулому і вивідати в леді Тілні якнайбільше важливої інформації, я наче з глузду з’їхала і накинулася на плетених рожевих свинок.

— Порося ручної роботи, дідусю, хіба не бачиш, — сказала я, згораючи від сорому за себе. — Ангора й кашемір. А інші майстрині беруть для плетіння колючу овечу вовну…

— Хай там як, у нас усе вийшло, — сказав Лукас, похитавши головою. — Цей хронограф працює, і ми зуміємо домовитися про нову зустріч. У моєму будинку.

— Стрибок був таким коротким, — поскаржилась я. — Я й оговтатись не встигла…

— Ну, тепер у тебе є… е-е-е… ця свиня, а леді Тілні не схопив інфаркт. Чи все-таки схопив?

Я безпорадно похитала головою.

— Нібито ні.

Лукас загорнув хронограф в оксамитову тканину і повернув його на місце.

— Не розкисай! Зате ми з тобою встигнемо повернутися назад у підвал і скласти план подальших дій, поки чекатимемо твого стрибка в майбутнє. Взагалі не уявляю, як ми з тобою викрутимось, якщо цей старий шкарбун, Картелль, все-таки прокинеться й побачить нас.

Згодом, у пречудовому гуморі, я приземлилася у старій лабораторії в нашому часі. Ну і хай з поросям усе пішло трохи не за планом, міркувала я (завбачливо запхавши вовняного підсвинка собі в наплічник), та поза тим ми з Лукасом вельми хитро все придумали. Якщо в скрині справді сховано хронограф, ми будемо діяти напевно.

— Сталося щось незвичайне? — спитав містер Марлі.

Ану, зачекайте: кілька годин поспіль я мудрувала над таємними планами з власним давно померлим дідусем, зневаживши всі заборони, ми зібрали мою кров у хронограф, який потім переніс мене в 1852 рік, де я потай зустрілася з леді Тілні. Власне, таємничість нам була ні до чого, але все одно про цю зустріч ніхто не мав дізнатися.

— Лампочка блимала і кілька разів мало не згасла, — повідомила я, — а ще я вчила слова на урок французької.

Містер Марлі згорбився над фоліантом, виводячи своїми тонкими дрібними літерами таке:

19-та година 43 хвилини.

Рубін повернулася з 1956 року, де вона виконувала домашнє завдання, лампочка блимала.

Я мало не захихотіла. Авжеж, порядок понад усе. Напевно, він — Діва за гороскопом. Я раптом злякалася, що спливло багато часу і надворі геть стемніло. Хоч би Леслі мене дочекалася і мама не відправила її додому раніше, ніж я повернуся.

Містер Марлі тим часом нікуди не квапився. Убивчо спокійний, він лельом-полельом закручував ручку.

— Я знайду дорогу сама, — озвалась я.

— Ні, це заборонено, — сполошився він. — Звісно, я відведу вас до лімузина, — містер Марлі закрив фоліант із хроніками і встав. — До того ж я повинен зав’язати вам очі. Ви ж знаєте правила.

Зітхнувши, я слухняно дала начепити на себе чорну пов’язку.

— Ніколи не збагну, чому мені не дозволяють запам’ятати дорогу до алхімічної лабораторії.

Що я, власне, давно вже зробила.

— Так наказують хроніки, — стривожився містер Марлі.

— Та невже? — вигукнула я. — Моє ім’я записано в хроніках, а ще згадано чорну пов’язку, аби я не бачила дорогу до кімнати, де зберігається хронограф? Де саме?

Містер Марлі забурмотів дещо невпевнено:

— Ні-ні, ваше ім’я там не записано, інакше ми б не змарнували роки на інший Рубін… кхе… себто, я маю на увазі, звичайно, міс Шарлотту… — він відкашлявся і замовк. Двері відчинилися. — Прошу? — мовив він і, підхопивши під руку, вивів мене у коридор. Закладаюся, що його вуха знову почервоніли, хоча через пов’язку на очах я не мала нагоди в цьому переконатися. Зараз він, певно, скидався на електричну лампочку.

— То що там про мене написано? — запитала я.

— Даруйте, але я не маю права розголошувати цю інформацію… Я і так уже забалакався.

Я почула, як він нервово хруснув пальцями обох рук.

Невже він і справді є спадкоємцем небезпечного Ракоці? Чудасія та й годі!

— Ну, я вас дуже прошу, Лео, — сказала я найщиріше.

— Мені жаль, але від мене ви більше нічого не дізнаєтесь.

Важкі двері грюкнули за нами.

Містер Марлі відпустив мою руку, щоб замкнути їх, і робив це щонайменше хвилин десять. Коли він, нарешті, повів мене далі, я спробувала надолужити хоч трохи часу і кинулася вперед. Наскільки це можливо із зав’язаними очима. Містер Марлі підхопив мене під руку, і я дуже зраділа, адже без його допомоги в цьому лабіринті я б уже за мить наскочила на якусь стіну.

Втім, я вирішила ще попідлещуватися, у майбутньому це може стати мені у пригоді, якщо я вивуджу з нього якісь корисні відомості.

— Цікаво, що я особисто знайома з вашим предком! — почала я. Атож, я навіть сфоткала його, але містеру Марлі зайве про це знати, бо, за правилами, я не можу брати з собою в минуле деякі предмети.

— О, так? Я вам заздрю. Барон, певно, був дивовижною особистістю.

— Авжеж, вельми дивовижною. — Це він точно підмітив. Такого лячного чувака з наркоманським поглядом ще треба пошукати. — Дуже шкода, він хотів дізнатися у мене, як там справи у сучасній Трансільванії, але я нічим не змогла йому допомогти.

— Так, думаю, життя у вигнанні не солодке, — мовив містер Марлі. Й одразу ж після цього злякано зойкнув: — Ой!

«Щур!» — подумала я, гарячково зриваючи з себе пов’язку. Тільки він міг так налякати. Але побачила я зовсім не щура. Переді мною стояв Ґідеон. Як і сьогодні по обіді, він був неголений, але весь світився. Вигляд Ґідеон мав такий невимовно викличний — просто чудовий, що в мене дух захопило.

— Це ж я, — засміявся він.

— Бачу, — набурмосився містер Марлі. — Ви так мене налякали.

І мене теж! Нижня губа в мене знову зрадницьки затремтіла, і я судомно зціпила зуби, аби хоч якось опанувати себе. Яка ж я дурепа!

— Ви можете бути вільні, я сам проведу Ґвендолін до машини, — сказав Ґідеон і, запрошуючи, простягнув мені руку.

Я щосили намагалася натягти на обличчя вираз зневаги. (Із тремтячими губами це було нелегко. Певно, цієї миті я була схожа на справжнісінького бобра. І, треба сказати, чванькуватого бобра.) Я проігнорувала його руку.

— Ні, зачекайте, — заперечив містер Марлі. — Мені накачано відвести міс… ох… — Він розгублено кліпнув на мене. — Міс Ґвендолін, навіщо ж ви скинули пов’язку? Це суперечить правилам.

— Я подумала, що тут шастає щур, — сказала я і похмуро зиркнула на Ґідеона. — І, власне, мала слушність.

— Бачите, що ви накоїли, — дорікнув Ґідеонові містер Марлі. — Навіть не знаю, що мені тепер… за протоколом… і якщо ми…

— Не напудьте в штанці з переляку, Марлі. Ходімо, Ґвенні, нам час.

— Що ви собі дозволяєте… я наполягаю… — затинався містер Марлі. — До того ж… до того ж… ви не можете мною командувати… себто, я хотів сказати, віддавати розпорядження.

— Ну, вперед! Накапайте на мене. — Ґідеон схопив мене за руку і поволік далі.

Спочатку я пручалась, але швидко збагнула, що згаю ще більше часу. Сперечаючись і гризучись, можна простовбичити тут до завтрашнього ранку. Тому я просто пішла за Ґідеоном, га спершу обернулася, обдарувавши містера Марлі співчутливим поглядом.

— До побачення, Лео.

— Так, до побачення, Лео, — докинув Ґідеон.

— Це… матиме наслідки, — бурмотів позаду містер Марлі. У тьмяному світлі його руда голова сяяла, наче сигнальний маяк.

— Еге ж, ми вже трусимось від страху. — Ґідеон чхати хотів на те, що містер Марлі був поруч і міг нас почути. — Підлабузник!

Я почекала, поки ми не повернули за ріг, а потім випручалась і мало не побігла вперед.

— Мрієш потрапити в олімпійський резерв? — поцікавився Ґідеон.

Я рвучко обернулася.

— Чого тобі треба? — Леслі б оцінила мій зневажливий тон. — Я кваплюсь.

— Я хотів переконатися, що ти справді почула моє вибачення сьогодні по обіді.

У його голосі й сліду не лишилось від кпинів.

А от у моєму — так.

— Почула, ще й як, — прошипіла я. — Але почути не означає прийняти.

— Ґвен…

— Та годі вже. Не треба повторювати мені, що насправді я мила і симпатична. Ти теж здавався мені колись милим. Дуже милим. Але що було, те загуло. — Я стрімко дерлася вгору крученими сходами, тому нагорі геть захекалася. От би зіпертися на перила і як слід відсапатися. Але Ґідеонові не можна показувати свою слабкість.

Тим часом Ґідеон завиграшки подолав шлях. Тому я якнайбадьоріше пострибала собі далі, поки він не схопив мене за зап’ястя, зупиняючи. Я здригнулася від доторку до моєї рани на руці. Кров знову заюшила.

— Ти ненавидиш мене, я розумію і не маю нічого проти, — мовив Ґідеон очі в очі. — Але збагни нарешті, що ми мусимо працювати в одній команді, я і ти. Щоб ти… щоб ми могли вийти з усього цього живими.

Я спробувала звільнитись, та він ще дужче стиснув мою руку.

— З чого саме вийти? — запитала я, хоча натомість із мене рвався відчайдушний крик: «А-а-а!!!»

— Якби ж я сам знав. Але що, коли раніше я неправильно розумів наміри Люсі й Пола? Дуже важливо, щоб ти… — загнувшись, він відпустив мою руку і витріщився на свою долоню. — Кров?

От дідько. Візьми себе в руки.

— Усе гаразд. Просто порізалася сьогодні в школі аркушем паперу. А щодо нашої розмови: поки ти не поясниш, так би мовити, у що ми вплутані, — я пишалася таким влучним висловом, — моєї допомоги не очікуй.

Ґідеон знову спробував узяти мене за руку.

— Ти, певно, серйозно поранилася. Дай мені подивитись… Може, ти б сходила до доктора Вайта? Сподіваюсь, що він досі тут.

— Тобто ти і не думаєш утаємничити мене у деталі справи.

Він завмер із випростаною рукою, але я не поспішала наближатися, аби він до пуття не розгледів мій поріз.

— Я й сам не до кінця впевнений, що це все означає, — сказав Ґідеон і розгублено, як Лукас, докинув: — Дай мені трохи більше часу.

— Усім потрібен час, — кинула я на ходу, наближаючись до ательє мадам Россіні. До виходу залишалося кілька хвилин. — Бувай, Ґідеоне. До завтра, на жаль.

Глибоко в душі я хотіла, щоб він мене зупинив, але Ґідеон навіть не намагався, просто закляк на місці, а я попрямувала геть. Мені так кортіло побачити вираз його обличчя, але я опанувала себе і не обернулася. Це було б ні до чого, бо очі мої знову опинилися на мокрому місці.

Біля дверей на мене чекав Нік.

— Нарешті! — вигукнув він. — Я хотів почати без тебе, але містер Бернард сказав, що нам слід почекати на тебе. Він поламав змивний бачок у блакитній ванній і скаржиться всім, що мусить тепер знімати плитку і розбирати труби. А потаємні двері ми замкнули зсередини. Хитрий план, еге ж?

— Вельми хитрий.

— Та за годину повернуться леді Аріста й тітка Гленда і напевно накажуть містерові Бернарду відкласти усі роботи на завтра.

— Нам не можна гаяти часу, — я пригорнула брата до себе й цьомкнула в скуйовджену руду маківку.

Якщо не зволікати, ми можемо встигнути.

— Ти ж нікому не розбовкав?

Нік підняв на мене очі, в яких читалася провина.

— Лише Кароліні. Вона має шосте чуття, коли щось затівається без неї, і чіпляється, як реп’ях. Але вона мовчатиме як риба, ще й відволікатиме маму, тітку Гленду й Шарлотту.

— Шарлотту передусім, — сказала я радше собі, ніж Ніку.

— Усі нагорі в їдальні, мама запросила Леслі приєднатися до вечері.

Вечеря вже, власне, закінчувалася. Тітка Медді умостилася у фотелі біля каміна, підібгавши під себе ноги, а містер Бернард і мама прибирали зі столу. Всі нам дуже зраділи. Себто всі, крім Шарлотти. Або вона вміло маскувала свою радість.

Ксемеріус звісився з люстри і зарепетував як на пожежу:

— Нарешті з’явилася! Я мало не здох від нудьги.

їжа ширила такі смачні пахощі, а мама так умовляла мене попоїсти, що ще мить — і я б здалася. Мама відклала для мене теплої печені, проте я, зібравшись на силі, героїчно відмовилася, збрехавши, що вже поїла в Темплі. Така нахабна брехня змусила мій шлунок стиснутися від обурення. На жаль, зараз я аж ніяк не могла дозволити собі подібну розкіш — марнувати час, щоб набити шлунок.

Леслі посміхнулася мені.

— Печеня була — аж губи злипаються. Було так смачно, що я мало язика не проковтнула. Тим паче, що моя мама влаштовує нині нові експерименти з їжею: якась суперкорисна хряцалка, від якої і наш пес верне носа.

— Дивно, на вигляд ти цілком… гм… вгодована, — пустила шпильку Шарлотта. З її охайної зачіски вибилися кілька кучериків і чарівно облямували її обличчя, надавши їй просто фантастичного вигляду. Незбагненно, як може поєднуватися така врода і підступність.

— Пощастило ж тобі. Я теж хочу собаку, — сказала Кароліна Леслі. — Або якесь інше звірятко.

— У нас же є Нік, — підкусила Шарлотта. — Це так, наче тримати вдома мавпочку.

— А ще в нас є справжній отруйний павучок у твоїй особі, — докинув Нік.

— Респект, малий! — озвався з люстри Ксемеріус і поплескав крилами. — Круто відшив!

Мама допомагала містерові Бернарду складати посуд.

— Кароліно, ти чудово знаєш, що ми не можемо мати хатнього улюбленця, бо в тітки Ґленди алергія на тварин.

— Я згодна і на лисого гризуна, взагалі безшерстого, — зауважила Кароліна. — Краще вже таке, ніж нічого.

Шарлотта було розтулила рота, але змовчала, бо мало що тямила в лисих домашніх гризунах.

Бабуся Медді (чи то тітка, як ми її частіше називали) поворушилась у своєму затишному фотелі й сонно тицьнула пальцем собі в круглу рожеву щоку.

— Ґвендолін! Іди поцілуй бабуню! Шкода, що ми так рідко бачимося. Після обіду ти мені знову наснилася, і, правду кажучи, не дуже добре…

— Розкажеш мені свій сон пізніше? — Цілуючи її в щоку, я потай прошепотіла: — І, будь ласка, займи чимось Шарлотту, щоб вона, не дай Боже, не пішла у блакитну ванну.

Тітка Медді заусміхалась, показавши ямочки на щоках, і змовницьки мені підморгнула. Дрімоту наче вітер розвіяв.

Мама призначила сьогодні зустріч з якоюсь приятелькою, тому нарешті мала піднесений настрій. Більше ніяких зітхань і занепокоєних поглядів у мій бік. А до всього ще й дозволила Леслі затриматись у нас та жодного разу не згадала про те, як небезпечно їздити ночами в автобусах. Доля нам посміхалася: Ніку дозволили допомагати містерові Бернарду ремонтувати змивний бачок до переможного кінця. Тільки Кароліні не пощастило — її відправили спати.

— Але я теж хочу подивитися, як вони дістануть скр… зливну систему, — рюмсала вона, вичавлюючи з себе сльози, але мама була невблаганною.

— Я теж збираюся на боковеньку, — сказала Кароліні Шарлотта. — Почитаю хорошу книгу — і ляжу.

— Ага, «У тіні вампірського пагорба» Брема Стокера, — зубоскалив Ксемеріус, — вона вже дісталася сторінки 413, на якій ще не вбитий Крістофер Сент-Ів звабив гарненьку Мері Лу.

Я кинула грайливий погляд на горгулью, та він, на мій подив, трохи засоромився.

— Чесне слово, я тільки застромив туди носа, — виправдовуючись, мовив він і спурхнув з люстри на підвіконня.

Тітка Медді скористалася словами Шарлотти:

— Люба моя! А я гадала, що ми посидимо в музичній кімнаті, — сказала вона. — Пограємо в скрабл абощо.

Шарлотта завела очі вгору.

— Минулого разу ми змушені були відсторонити тебе від гри, бо ти нас переконувала у тому, що існує слово «кітбол».

— Авжеж, чом би й ні. Це всього лише «кіт болотяний», — тітка Медді підвелася і взяла Шарлотту за руку. — Але сьогодні цього не буде, я тобі кажу.

— Так, а ще додай, будь ласка, до цього списку «весноптаха» і «корову-фреш», — сказала Шарлотта.

— Звісно, весноптах уже точно існує, лопушенція, — заявила тітка Медді й лукаво мені підморгнула.

Перш ніж піднятися з Леслі до своєї кімнати, я обняла маму. — А, забула передати тобі привіт від Фалька де Віллерза. Він цікавився, чи є у тебе кавалер.

Напевно, краще було почекати з цією новиною, поки Шарлотта й тітка Медді не підуть у музичну кімнату. Бо обидві враз зупинилися як укопані та допитливо подивилися на маму.

— Е-е-е… — трохи зашарілася мама. — І що ти відказала?

— Що ти вже хтозна-скільки не ходиш на побачення, бо твій останній кавалер постійно чухався, коли думав, що ніхто його не бачить.

— Що? Ти ж про це не розповіла?!

Я розсміялася.

— Ні.

— О, ви говорите про того гарненького банкіра, якого тобі знайшла Аріста? Містера Сверботу? — згадала тітка Медді. — У нього воші, без сумнівів.

Леслі захихотіла.

— Не Свербота, а Сверботто, тітко Медді, — у мами нервово тремтіли руки. — Добре, що я тоді не знала про вошей. Ну і що ж ти йому все-таки відповіла? Я маю на увазі Фалька.

— Нічого, — знизала плечима я. — Якщо хочеш, наступного разу я спитаю, чи він уже в певних руках.

— Утримайся, будь ласка, — сказала мама і, посміхнувшись, додала: — Він ні з ким не зустрічається. Мені сказала подруга, у якої є подруга, яка є його близькою подругою… але мене це анітрохи не обходить.

— Дідька лисого! — озвався Ксемеріус. Він злетів із підвіконня і після кількох кружлянь залою плюхнувся в центрі обіднього столу. — Ходімо, нарешті!

За півгодини Леслі вже знала всі останні події, а Кароліна пригортала до грудей справжню плетену вінтажну свинку з 1929 року. Дізнавшись, де я розжилась таким дивом, сестричка розтанула і хотіла назвати поросятко «Маргрет» на честь леді Тілні. Коли пристрасті вляглися, Кароліна з посмішкою заснула, обійнявши плетену іграшку.

Будинок стрясали удари кувалди й сокири містера Бернарда, тож нічого було й думати про таємничість. До того ж непомітне перенесення скрині в мою кімнату містером Бернардом і Ніком провалилося: їх навшпиньки наздогнала тітка Медді.

— Вона заскочила нас на сходах, — виправдовувався Нік.

— І впізнала цю скриню, — пожвавішала тітка Медді. — Це скриня мого брата. Не один рік вона припадала пилом у бібліотеці, а потім раптом — незадовго до його смерті — як крізь землю провалилася. Гадаю, я маю право дізнатися, для чого вона вам.

Містер Бернард зітхнув.

— Ми не мали вибору, бо додому якраз повернулися леді Аріста й міс Гленда.

— Ага, котре лихо менше, те ви й вирішили вибрати, чи не так? — втішено засміялася тітка Медді.

— І Шарлотта нічого не запідозрила, — сказала Леслі.

— Ні-ні, не переймайтеся. Вона набундючено пішла до своєї кімнати, лютуючи після того, як я виклала слово «картоніж».

— Ясно, як білий день, що це ніж для різання карт, — сказав Ксемеріус. — Чом би й ні. Корисна річ для хати.

Тітка Медді опустилася навколішки перед скринею і погладила її запилюжене віко.

— Де ви її знайшли?

Містер Бернард глянув на мене, а я знизала плечима. Якщо вже вона тут, немає сенсу ховатися далі.

— Я замурував її в стіну, як звелів ваш брат, — гордо пояснив містер Бернард. — За день до його смерті, увечері.

— Лише за день до його смерті? — перепитала я. Оце так новина.

— А що всередині? — поцікавилася тітка Медді. Вона вже піднялася і шукала стілець. Та, не знайшовши його, тітка сіла біля Леслі на краєчок мого ліжка.

— Це і справді велика загадка, — сказав Нік.

— Як відкрити цю скриню — це теж загадка, — сказав містер Бернард. — Тому що ключ зник разом зі щоденниками лорда Монтроза, після того як тут побували грабіжники.

— Грабіжники? — разом вигукнули Леслі й Нік.

— Під час похорону вашого дідуся хтось зламав замок на вхідних дверях, — пояснила тітка Медді, — поки ми прощалися із любим Лукасом на цвинтарі. Сумний день, авжеж, серденько? — Тітка Медді, піднявши голову, глянула на містера Бернарда. Той і бровою не повів.

У моїй голові зринули невиразні спогади. Здається, «слюсарі» дали драла, почувши, що господарі повертаються. Звісно, їх так і не спіймали.

Я переповіла цю історію Ніку та Леслі, але тітка заперечила:

— Ні-ні, янголятко. Поліція відмовилася від розслідування, бо все було на місці — готівку, цінні папери та прикраси ніхто не чіпав. Вони лежали в сейфі цілі-цілісінькі.

— З цього ми робимо висновок, що грабіжники шукали щоденники, — зауважив містер Бернард. — Я підкинув цю версію поліції, але вони пустили її повз вуха. До того ж сейф був непошкоджений, тобто грабіжники знали код. Отож зупинилися на тому, що лорд Монтроз просто переклав свої щоденники десь-інде.

— Я вам повірила, — зауважила тітка Медді, — але моя думка тоді нічого не важила. Як, утім, і завжди, — задерши носа, докинула вона. — Хоча за три дні до смерті Лукаса мені це привиділося, тож я не мала сумнівів у тому, що його вбили. Та, на жаль, усі, як завжди, вирішили… що я несповна розуму. Але видиво було недвозначним: лиха пантера, стрибнувши Лукасові на груди, перегризла йому горло.

— Авжеж, недвозначно, — прошепотіла Леслі.

— А як же щоденники? — спитала я.

— Як у воду впали, — відказав містер Бернард, — і ключ від цієї скрині теж, бо я бачив на власні очі, як лорд Монтроз приклеїв його до останньої сторінки свого щоденника.

Ксемеріус залопотів крилами з нетерплячки:

— Годі вже теревенити, беріться краще за ломик.

— Але ж… дідусь помер від інфаркту, — промимрив Нік.

— Принаймні так воно здавалося, — зітхнула тітка Медді. — Він покинув світ у вісімдесят у власному кабінеті в Темплі просто за письмовим столом. Для розтину не було вагомих причин, окрім мого видива. Але я наполягала на експертизі, проте Аріста не на жарт розлютилася.

— Мене мов голками коле, — прошепотів Нік. Підсунувшись ближче, він поклав голову на моє плече.

Якусь мить усі мовчки розмірковували. Лише Ксемеріус лопотів крилами навколо лампи і горлав:

— Ану, до роботи!

Та, звісно, ніхто його не чув.

— Забагато збігів, — мовила нарешті Леслі.

— Так, — погодилась я. — Лукас наказує замурувати свою скриню, а наступного дня зненацька помирає.

— \ ні з того ні з сього за три дні до цього мені ввижається, буцімто він помирає, — докинула тітка Медді.

— А потім, несподівано, без сліду зникають його щоденники, — доповнив Нік.

— І абсолютно випадково ключ, який висить на шиї у міс Леслі, як дві краплі води схожий на ключ від скрині, — винувато мовив містер Бернард. — Я витріщався на нього цілу вечерю.

Леслі розгублено помацала ланцюжок.

— Оцей? Ключ від мого серця?

— Це неможливо, — втрутилась я. — Я поцупила його з шухляди письмового столу в Темплі хтозна-якого року вісімнадцятого століття. Це стовідсотково збіг чи… все-таки ні?

— Збіг — єдиний керманич Всесвіту, як сказав Ейнштейн. А він, далебі, знав.

Тітка Медді з цікавістю нахилилася над скринею.

— Це не Ейнштейн сказав, а Наполеон, — не витримав на стелі Ксемеріус. — А йому бракувало клепки в голові!

— Я можу помилятися, адже старі ключі всі схожі один на один, — зауважив містер Бернард.

Леслі зняла ланцюжок і віддала мені ключ.

— Купить не купить, а поторгувати можна.

Я передала його містерові Бернарду.

Той опустився навколішки перед скринею і встромив ключа у вигадливий замок, а нам перехопило подих. Ключ ідеально пасував до отвору і відімкнув замок.

— Круто… — прошепотіла Леслі.

Тітка Медді задоволено кивнула.

— Немає ніяких збігів! Геть усе на світі — це доля. Годі мордувати нас, містере Бернард, відчиняйте скриню.

— Заждіть! — глибоко зітхнула я. — Дуже важливо, щоб ніхто з нас не вибовкав про те, що побачить у скрині!

Як швидко усе змінюється! Якихось кілька днів тому я скаржилася на Вартових, які огортають таємницею будь-яку дрібницю. І ось уже я засновую таємне товариство. На додачу ще й треба зав’язати всім очі на виході з моєї кімнати.

— Щось мені підказує, що ти знаєш вміст скрині, — прокаркав Ксемеріус, вкотре спробувавши просунути голову в скриню, але знову з кректанням злетів.

— Звісно, ми мовчатимемо, — образився Нік, як і Леслі з тіткою Медді. Навіть містер Бернард скинув брову, хоча при цьому на його обличчі жоден м’яз не затремтів.

— Присягніться… — зажадала я, а щоб наголосити на серйозності ситуації, докинула: —…власним життям!

Але тільки тітка Медді, підскочивши, палко притулила руку до серця. Решта й далі позирали на мене скептично.

— А можна не життям, а чимось іншим? — пробурчала Леслі. — Лівої руки, як на мене, досить.

Я похитала головою.

— Присягніться!

— Життям присягаюсь! — охоче скрикнула тітка Медді.

— Присягаюсь, — без ентузіазму промимрили інші. У Ніка вирвався нервовий смішок, бо тітка Медді, щоб підкреслити урочистість, завела мелодію національного гімну.

Містер Бернард глянув запитально, і я кивнула у відповідь, а відтак, легенько клацнувши, віко відхилилось.

Пальці містера Бернарда дбайливо знімали шари оксамиту. Аж ось нарешті ми побачили загорнуту річ і вражено зойкнули. Тільки Ксемеріус закричав:

— Оце так мудрагелик!

— Невже це те, що я думаю? — пролунав серед могильної тиші голос тітки Медді, яка вп’ялася очима у предмет.

— Так… — Я втомлено прибрала волосся з обличчя. — Це хронограф.

Нік і тітка Медді розчаровано зітхнули, містер Бернард не випустив і пари з уст, а Леслі прикипіла до місця. Тим часом двічі телефонувала її мама, щоб дізнатися:

чи не напали, бува, на неї дорогою,　чи не лежить вона розчленована десь у Гайд-парку.

Отож Леслі мусила вертатися додому.

Але не раніше, ніж я заприсяглася виконувати наш Грандіозний План.

— Присягнись життям! — вимагала вона, і я мусила дати обіцянку. Втім, на відміну від тітки Медді, я не затягнула національного гімну.

У моїй кімнаті врешті-решт запанувала тиша. За кілька годин її порушила мама, зазирнувши до мене, а відтак і наш величезний будинок поринув у тишу.

Я опиралася бажанню одразу ж випробувати хронограф.

Лукасові буде однаковісінько, чи стрибну я, як ми домовилися, у 1956 рік сьогодні чи завтра, чи взагалі за місяць. А от для мене інакше: ніч у тиші та спокої — саме те після карколомних пригод.

Та, з іншого боку, завтра відбудеться бал, де я знову зустрінуся з графом Сен-Жерменом, а я так нічого і не дізналася про його задуми.

Загорнувши хронограф у свій халат, я крадькома спустилася на перший поверх.

— Навіщо ти бігаєш з ним по будинку? — спитав Ксемеріус. — Можеш просто стрибнути з власної кімнати.

— Невідь-хто хропів у цій кімнаті в 1956 році! Я не хочу пхатися через увесь будинок, трусячись, що мене спіймають, як грабіжника… Ні, я стрибну в потаємному переході, де немає допитливих очей. Лукас чекатиме мене перед портретом нрапрапрапрадіда Г’ю.

— Щоразу кількість пра-пра-приростків інша, — зауважив Ксемеріус. — Пропоную просто називати його «наш опецькуватий предок».

Я пустила його слова повз вуха, аби безшумно перестрибнути через скрипучі сходи. За кілька хвилин я вже нечутно відкрила хід за картиною. Увечері містер Бернард змастив старий механізм. Крім того, він припасував на двері, що вели у ванну і на сходи, засув. Спершу я мала сумніви щодо цього. Бо якщо я буду змушена повертатися через будинок, то власноруч закрию собі доступ до хронографа.

— Ну, тримай за мене кулаки, щоб усе спрацювало як слід, — попросила я Ксемеріуса й опустилася навколішки. Я просунула вказівний палець в отвір під рубіном і міцно притиснула його до голки (ні, звикнути до цього неможливо, щоразу я мало не зомлівала від болю).

— Тримав би я кулаки, якби вони в мене були, — огризнувся Ксемеріус і зник, а разом з ним і хронограф.

Я набрала у груди повітря, такого затхлого, що зовсім не допомагало від запаморочення. Похитуючись, я випросталася, стиснула ліхтарик Ніка й відчинила двері на сходи. Двері-картина, відсовуючись, вищали та рипіли, як у класичному фільмі жахів.

— Ну нарешті, — прошепотів Лукас, що зустрічав мене з іншого боку картини, присвічуючи кишеньковим ліхтариком. — Мені навіть спало на думку, що це якась мара, рівно опівночі…

— У піжамі з кроликом Пітером?

— Ну, я хильнув чарчину… після минулого разу… яке щастя, що в скрині справді хронограф.

— І справний хронограф. Я маю годину, як домовлялися.

— Ходімо мерщій, поки він затих і не підняв на ноги увесь будинок.

— Хто? — занепокоїлась я.

— Таж маленький Гаррі! У нього ріжуться зубки, і він репетує, мов на пожежу.

— Дядько Гаррі?

— Якщо він викричиться, каже Аріста, то не виросте вайлом. Але, на Бога, хто може таке витримати! Іноді я тайкома пробираюсь до нього та наспівую про лисицю, яка вкрала каченя[13], тоді він замовкає.

— Бідолашний дядько Гаррі… Класичний випадок психічної травми в ранньому дитинстві. Не дивно, що він полює на все, що рухається, — на качку, оленя, кабана, а надто на лисиць. Ще й став головою товариства з відновлення легального полювання на лисиць у Ґлочестерширі. Може, співай йому якусь іншу пісню? І подаруй плюшеве лисеня.

До бібліотеки ми прокралися непоміченими, і щойно Лукас зачинив за нами двері, як полегшено видихнув:

— Нарешті.

— Поки що мої амбіції були задоволені, — погляд Лукаса впав на фамільний герб Монтрозів, який висів над каміном. Меч, оповитий трояндами, а під ним напис «НІС RHODOS, НІС SALTA»[14], що означало щось на кшталт «Покажи, на що ти здатний». — Я ж бо від самого початку мав досить високе становище в Ложі, адже представники роду Монтрозів були її співзасновниками 1745 року, до того ж я одружений із можливою носійкою гена з боку Нефрита! А проте мені не хотілося заглиблюватися в усі тонкощі більше, ніж треба… але зараз усе змінилося. Заради тебе, Люсі й Пола я можу навіть підлизатися до самого Кеннета де Віллерза… мого боса. Не знаю, чи це спрацює, але…

— Звичайно, спрацює! Ти навіть станеш Магістром Ложі, — сказала я і струсила крихти зі своєї піжами. Я насилу втрималася від задоволеної відрижки. Як же чудово нарешті досхочу наїстися. — Хвилиночку, 1993 року ти будеш…

— Тс-с-с! — Лукас нахилився до мене і приклав палець до вуст. — Я не хочу цього чути. Можливо, це й нерозумно з мого боку, але я не хочу знати, що чекає на мене в майбутньому, якщо це, звичайно, не кине світло на наше сьогоднішнє питання. У мене ще є до нашої наступної зустрічі тридцять сім років, тож краще провести їх якнай… гм-гм… безтурботніше. Розумієш?

— Так, — я сумно глянула на нього. — Розумію, і навіть дуже.

Після таких слів я не наважилася ділитися з ним припущеннями тітки Медді й містера Бернарда про те, що Лукас помер не своєю смертю.

Ще не пізно поговорити про це 1993 року.

— Тоді повернімось до магії Крука, дідусю. Адже ти справді багато чого поки що про мене не знаєш.

РОЗДІЛ 5

Хроніки Вартових

2 квітня 1916 року

Пароль дня: «Коли двоє роблять одне й те саме, це вже не одне й те саме»[15]. Теренцій

Досі Лондон перебуває під обстрілом, учора німецькі літаки літали навіть удень, бомби завдають неабиякої шкоди кожному району міста. Деякі частини Сіті й Палацу правосуддя міська рада оголосила офіційними бомбосховищами. Таким чином, ми взялися замуровувати знамениті підземні переходи. Адже це утричі збільшить наші підземні володіння і дозволить нам замінити традиційну зброю сучаснішою.

Ми знову сьогодні елапсували втрьох згідно з протоколом безпеки — із документарію, 1851 рік. Ми взяли з собою дещо почитати, і все минуло б тихенько, якби леді Тілні могла викласти свої зауваження трохи з гумором, а не заводити запеклу суперечку. Я думаю, що вірші цього Рільке — повна маячня, нісенітниця, а крім того, це зовсім непатріотично — захоплюватися німецькою літературою в той час, коли ми з ними воюємо! Не терплю, коли мене намагаються силоміць у чому-небудь переконати, та леді Тілні, на жаль, виказала неабияку наполегливість.

Леді Тілні саме декламувала нам дивний пасаж про слабкі руки, що чвакають важко, як жаби після дощу[16], чи щось таке, але тут у двері постукали. Звичайно якби отже нахабство тоді загадка б ва Леді знати, навіть якщо вона це заперечуватиме роз’яснень ніхто!!!!! кров за метр вісімдесят п’ят зеленого кольору рік

Позначка на маргінесах: 17.05.1986

Записи нині нечіткі, бо ж на них, видно, вилили каву. Сторінок із 34-ї до 36-ї нема взагалі. Виступаю за впровадження нового правила, згідно з яким послушникам дозволяється користуватися Хроніками лише під наглядом.

Д. Кларксен, архіваріус (страшенно розлючений!!!)

— О ні, ти знов, либонь, ревіла як корова, — сказав Ксемеріус, який чекав мене в таємному переході.

— Ну так, — відповіла я. Навіть дідусь кинув пару скупих сльозинок — таким тяжким виявилося прощання з Лукасом. Ми не побачимося тепер цілих тридцять сім років, принаймні якщо вірити в його підрахунки. Ми обоє вирішили, що це неймовірно довго. Найдужче мені зараз кортіло одразу ж стрибнути в 1993 рік, але я пообіцяла Лукасу, що спочатку гарненько висплюся.

Була друга година ночі, а за чверть сьома мені треба було вставати. Мамі доведеться викликати підйомний кран, бо інакше з ліжка я не встану.

Ксемеріус, на диво, утримався від звичних шпильок на мою адресу, і я посвітила ліхтариком йому просто в писок. Я можу помилятися, але мені здалося, що він був як у воду опущений. Я раптом подумала, що цілий день не звертала на нього уваги.

— О, ти мене чекав. Як мило з твого боку, Ксемічку… тобто Ксемеріусе, — сказала я, несподівано сповнюючись ніжності. Мені хотілося його зараз погладити. Та, на жаль, привида помацати неможливо.

— Це лише збіг. Я тут просто шукав пристойну схованку

для цієї штукенції, — сказав він, показуючи на хронограф, який я знову загорнула в банний халат, звалила собі на стегно й притиснула ліктем правої руки. Позіхаючи, я прошмигнула зі схованки на сходи. Потім обережно закрила вхід портретом прапра… тобто, портретом нашого опецькуватого предка.

Я дерлася вгору сходами, а Ксемеріус не відходив від мене ні на крок.

— Ану, видави задню стінку в шафі, що стоїть у тебе в кімнаті. Ця стінка зроблена з тонкої фанери, ти точно зможеш її виламати. І таким чином, через дірку у фанері можна проповзти в підсобку, де ціла купа схованок.

— Сьогодні я хіба що просто запхаю його під ліжко — на більше, мабуть, я вже не спроможна. — Мої ноги немов налилися свинцем, я ледве пересувалася від втоми. Я вимкнула ліхтарик і навпомацки потупцяла до себе в кімнату, засинаючи на ходу. Мені майже почав снитися якийсь сон, коли я, похитуючись, сунула повз кімнату Шарлотти. Двері зненацька тихенько відчинились, і мене освітив промінь світла. Я так перелякалася, що ледве не випустила хронограф.

— Халепа, — пробурмотів Ксемеріус, — всі спали як убиті, чесне слово!

— Тобі не здається, що ти застаренька для цієї піжами з кроликами? — кинула Шарлотта. Вона притулилася до дверного отвору, граційна, як завжди. Шарлотта була одягнута в довгу нічну сорочку на тоненьких бретельках. Волосся її спадало блискучими хвилями на плечі. (Це перевага зачіски з косами: вона схожа одночасно на ефект бігуді й наводить на думку про якогось золотоволосого янгола.)

— Ти мене злякала, зовсім з глузду з’їхала? — шепотіла я, щоб не розбудити на додачу ще й тітку Ґленду.

— Що це в тебе там? І чому ти скрадаєшся тут вночі моїм коридором?

— Давно цей коридор став твоїм? І як мені тепер добиратися до власної кімнати — може, дертися по стіні й залазити через вікно?

Шарлотта відсунулася від дверей і підійшла до мене.

— А що це там у тебе під пахвою? — запитала вона ще раз, але вже грізним тоном. До того ж Шарлотта шепотіла, та той шепіт лише надавав її голосу вимогливості. А ще вона дивилася на мене якось… моторошно, і я не наважилася просто пробігти повз неї.

— Ох, — зітхнув Ксемеріус, — ти ба, кому гормони в голову вдарили. Я б не радив сваритися з нею сьогодні.

Я ніяк не очікувала такого розвитку подій.

— Це ти про халат?

— Покажи-но, що там усередині! — попросила вона.

Я позадкувала.

— У тебе що, клепки розсохлися? Я не збираюся посеред ночі розгортати перед тобою свій банний халат. Тому, будь ласка, пропусти, мені хочеться спати!

— А мені хочеться подивитися, що там у тебе в халаті! — просичала Шарлотта. — Думаєш, я така ж наївна, як і ти? І не помітила ваших змовницьких поглядів і тихої балачки? Якщо вам так кортить обійти мене, придумайте якийсь витонченіший план. Це якось пов’язано зі скринею, яку містер Бернард та твій брат протягли до тебе в кімнату? Напевно, у тебе під пахвою якраз те, що було в тій скрині?

— Ну що ж, вона не дурепа, — бовкнув Ксемеріус, чухаючи крилом ніс.

Можливо, колись, якби я була трохи бадьорішою, я обов’язково вигадала б якусь правдоподібну історію, але цієї миті я дуже нервувалася.

— Тебе це не стосується! — сказала я.

— Та ні, ще й як стосується! — наступала на мене Шарлотта. — Хоч я і не Рубін, і не член Кола Дванадцяти, але, на відміну від тебе, принаймні думаю не гірше за них! Я не почула всього, про що ви там шепотілися в твоїй кімнаті — двері в цьому будинку затовсті, — але того, що я почула, мені цілком достатньо! — Ступивши ще один крок до мене, вона показала на халат. — Раджу тобі віддати оце самовільно. Ти ж не хочеш, щоб довелося відбирати його силоміць?!

— Ти підслуховувала нашу розмову? — мені враз стало зле. Що ж їй вдалося зрозуміти? Цікаво, вона знає, що оце — хронограф? Який, до речі, за останні кілька хвилин, мабуть, поважчав удвічі, тому я взяла його обома руками. Ніків ліхтарик довелося при цьому кинути на підлогу. Він упав досить гучно. Я вже тоді була не надто впевнена, чи хотілося б мені, щоб тітка Ґленда прокинулася.

— Тобі відомо, що ми з Ґідеоном разом займалися крав-маґою[17]? — запитала Шарлотта, наблизившись ще на крок.

Я автоматично позадкувала.

— Ні. А тобі відомо, що погляд у тебе зараз точнісінько, як у тієї дурнуватої білки з «Льодовикового періоду»?

— А може, нам пощастило, і ця її крав-маґа — просто невинна нісенітниця, — припустив Ксемеріус. — Як камасутра, їй-бо! Ха-ха! — захихотів він. — Я не хотів, даруй. Але в екстремальних ситуаціях я найкраще жартую.

— Крав-маґа — це ізраїльське бойове мистецтво, дуже ефективне, — сказала Шарлотта, — я могла б зараз одним ударом у сонячне сплетіння вивести тебе з ладу або пробити потилицю.

— А я могла б закричати «Рятуйте!».

Ми все ще розмовляли пошепки. Напевно, так спілкуються між собою дві змії — тільки й чутно, як вони сичать.

А якщо погукати сюди інших мешканців будинку, що трапиться? Шарлотта, напевно, посоромиться тоді пробивати мені потилицю, але всім їм закортить дізнатися, що ж загорнуто в мій халат.

Мені здалося, що Шарлотта прочитала мої думки і в’їдливо розсміялася. Майже пританцьовуючи, вона прошипіла:

— Нумо, закричи!

— Я б так і зробив, — підтакнув Ксемеріус.

З-за спини Шарлотти, як завжди, наче з-під землі, виринув містер Бернард, і виявилося, що це вже не потрібно.

— Я можу щось зробити для милих дам? — поцікавився він.

Шарлотта, наче нажахана кішка, здригнулась і рвучко обернулася. На мить мені здалося, що вона ось-ось накинеться на містера Бернарда і вгатить йому просто в сонячне сплетіння. Проте, хоч пальці на її ногах і тремтіли, цього, на щастя, не сталося.

— Інколи мені навіть вночі кортить їсти. Тому, якщо вже не спиться, я саме збирався приготувати щось і перекусити.

Коли він з’явився, я відчула, що врятована, і несподівано навіть для самої себе нервово захихотіла.

— А я уже принесла собі дещо з кухні, — кивнувши, я показала на вузол, що тримала, міцно притиснувши до грудей, — але організму цієї юної каратистки точно бракує цукру, їй вкрай потрібна маленька перекуска.

Шарлотта попленталася назад до своєї кімнати.

— Тепер я буду за тобою пильнувати, — мовила вона, тицьнувши вказівним пальцем мені в груди.

Вона наче збиралася декламувати щось патетичне, бо мала такий вигляд, ніби стояла не в темному коридорі, а на театральній сцені.

— За вами, містере Бернард, теж, — докинула вона.

— Ну що ж, ми це мали передбачити, — прошепотіла я, коли двері її кімнати зачинились і коридор поринув у темряву. — Вона володіє якимось там «Тадж-Махалом».

— Ну, непогано, — підтакнув мені Ксемеріус.

Я ще міцніше притиснула до себе згорток.

— Шарлотта щось запідозрила! Навіть якщо вона не знає точно, що саме їй вдалося виявити. Вона напевне патякає про нас Вартовим, розкаже, що ми…

— Я впевнений, що для такої дискусії знайдуться належні місце й час, — незвичним суворим голосом перебив мене містер Бернард. Потім, піднявши з підлоги ліхтарик Ніка, увімкнув його й ретельно освітив ним весь простір від нижньої щілини між Шарлоттиними дверима до стелі. Верхнє світло в кімнаті згасло.

Так, Шарлотта могла чути кожне наше слово. Я кивнула.

— Ви, звичайно, маєте рацію. На добраніч, містере Бернард.

— Солодких снів, міс Ґвендолін.

Наступного дня вранці мамі дійсно знадобився кран, аби підняти мене з ліжка. Проте вона виявилася хитрішою і скористалася бридким пластмасовим Санта-Клаусом, якого хтось подарував Кароліні минулого Різдва. Якщо натиснути на кнопку, Санта починав електронним голосом промовляти: «Хо-хо-хо, Меррі Крісмас!» Я напнула на себе ковдру, намагаючись уникнути цих жахливих звуків. Та після шістнадцятого «хо-хо-хо» я таки здалась і відкинула ковдру, одразу пошкодувавши про це, бо згадала, де мені сьогодні належить побувати. На балу.

Мені доведеться мати справу з графом без корисної інформації, якщо тільки не станеться диво і я не знайду можливості потрапити до дідуся в 1993 рік іще до балу.

Я задумалася. Мені потрібно було ще раз цієї ночі потрапити в минуле. Але тоді Шарлотта точно б про все дізналася, тож я, здається, вчинила мудро.

Злізши з ліжка, я потупцяла у ванну. Я поспала всього три години. Після нічної зустрічі з Шарлоттою я про всяк випадок прислухалася до поради Ксемеріуса: сховала хронограф за стінкою шафи. Мені довелося видавити її та розпороти черево крокодилу, щоб заховати там хронограф.

Почувалася я після всіх цих подій мов викручена ганчірка, тож миттю заснула глибоким сном, який мав перевагу — мені не снилися жахіття. Власне кажучи, мені взагалі нічого не снилося. Я не могла бачити видіння, на відміну від тітки Медді.

Я запізнилася на сніданок, бо довго шукала мамину пудру, щоб замазати синці під очима. І коли нарешті, похитуючись, я спустилася на перший поверх, тітка Медді схопила мене і потягла до своєї кімнати.

— Що трапилося? — запитала я, розуміючи, що питання не має сенсу. Якщо тітка Медді прокинулася о пів на восьму, щось трапилося і справді було негаразд. Волосся її було розпатлане, бігуді, що мали бути на чолі, сповзли й теліпалися над вухом.

— Дівчинко моя, Ґвендолін! Можна й так сказати, — тітка Медді опустилася на своє незастелене ліжко і, картинно насупивши чоло, втупилася у бузкові шпалери в дрібну квіточку. — У мене було видіння!

Ну, цього ще бракувало!

— Спробую вгадати: хтось розтоптав рубінове серце підборами чобіт, — припустила я. — Або, може, крук врізався у вікно баштового годинника?

Тітка Медді так сильно похитала головою, що нечесані пасма злетіли вгору, а бігуді з’їхали набік.

— Ні, Гвендолін, це зовсім не смішно! Хоч мені й не зрозуміло іноді, що означають ці видіння, але згодом завжди з’ясовується, що вони повідомляли про щось важливе. — Вона взяла мене за руку й притягнула до себе: — А цього разу видіння було надто зрозумілим. Я бачила тебе в блакитній сукні, вітер підхоплював її, навколо палали свічки, і хтось грав на скрипці.

Шкірою пробігся мороз.

Наче мало мені було власного неприємного передчуття з приводу цього балу… Треба ж було й тітці Медді побачити цей самий бал у своєму видінні. А я ж не говорила їй ні про бал, ні про те, яку сукню збираюся вдягнути.

Тітка Медді була задоволена тим, що, нарешті, я звернула на неї увагу.

— Спочатку все було добре, гості танцювали, і ти теж, але потім я побачила, що в залі немає даху. Над тобою насунулися жахливі чорні хмари, з яких шугонув птах і кинувся на тебе, — говорила вона. — А коли ти намагалася втекти, то натрапила саме на того птаха… Це було жахливо! Усе було червоне від крові, навіть небо червоніло, і краплі дощу, що падали з неба, були криваві…

— Гм… Бабусю Медді?

Вона заламала руки.

— Люба моя, так, я знаю, це дуже жахливо. Сподіваюся, це не віщує жодних подій…

— Я гадаю, ти щось проґавила, — знову перебила її я. — І куди ж я… себто Ґвендолін із твого сну, побігла?

— Та це був не сон, а видіння! — Тітка Медді зробила ще більші очі, якщо це взагалі можливо. — Ти врізалася в меч.

Просто наскочила на нього.

— І що то був за меч? Звідки він узявся?

— Він… просто висів у повітрі, щось таке, — сказала тітка Медді, при цьому махаючи руками перед моїм обличчям. — Але річ зовсім не в ньому, — трохи роздратовано правила вона далі, — а в ріках крові!

— Гм. — Я сіла поруч із нею на краєчок ліжка. — І що ж я маю робити з цим видінням?

Тітка Медді, озираючись навсібіч, схопила зі столу бляшаночку з лимонними льодяниками і поклала один собі в рот.

— Ох, дитино, якби ж то я знала. Я просто подумала, що, можливо, це тобі допоможе… як застереження…

— Ну добре. Постараюся не наскакувати на мечі, що висять у повітрі, обіцяю, — я поцілувала тітку Медді та встала. — А ти краще б ще трохи подрімала — це ж зовсім не твій час.

— Так, ти маєш рацію, — вона солодко потягнулася і напнула на себе ковдру. — Та все ж таки зверни увагу на те, що я тобі розповіла, — пробурмотіла вона. — Бережи себе.

— Гаразд, — у дверях я обернулася і додала: — А… а лева у твоєму видінні часом не було? Або Діаманта? Або… може, сонця?

— Ні, — відповіла тітка Медді, вже заплющивши очі.

— Я так і знала, — пробурмотіла я і тихо причинила за собою двері.

Спустившись до сніданку, я відразу ж помітила, що за столом нема Шарлотти.

— Бідолашна дівчинка хвора, — пояснила тітка Гленда. — Підвищена температура, дуже болить голова, напевно, це грип, він саме панує. Чи не могла б ти передати це вчителям, Ґвендолін?

Я похмуро кивнула. Грип — аякже! Шарлотта хотіла залишитися вдома, щоб обнишпорити мою кімнату.

Ксемеріус умостився на таріль із фруктами. Здається, він думав так само:

— А я про що! Ніяка вона не дурепа!

Містер Бернард, який саме потягнувся по яєчню, теж поглянув на мене стурбовано.

— Нещасна дівчинка стільки пережила за останні кілька тижнів, — бідкалася тітка Гленда, намагаючись не помічати, як Нік гучно пирхнув. — Само собою, що організму потрібен якийсь час, аби відновитися.

— Що за нісенітниці ти говориш! Облиш, Ґлендо, — перервала її леді Аріста, нервово відпивши чаю. — Ми, Монтрози, здатні витримувати багато чого. Ось я, наприклад, — вона випростала худу спину, — не хворіла у своєму житті жодного дня.

— Щоправда, мені теж якось… недобре, — мовила я. А надто мені стало зле, коли я зрозуміла, що мою кімнату неможливо замкнути ззовні. У ній, як майже в кожному приміщенні нашого будинку, була встановлена старовинна система із замком-засувом, який замикався лише зсередини.

Мама схопилася зі стільця і поклала руку мені на чоло.

Тітка Гленда скорчила зневажливу гримасу.

— Мені все це знайоме! Ґвендолін терпіти не може, якщо

не вона в центрі уваги.

— Температура ніби в нормі, — мама схопила мене за кінчик носа так, наче я знову перетворилася на малу дитину. — Ніс сухий і теплий, як і має бути, — вона погладила моє волосся. — На вихідних ми зможемо, нарешті, трохи тебе побалувати, якщо захочеш. Наприклад, дозволимо поснідати в ліжку…

— От і чудово! А потім ти почитаєш нам історії про Пітера, Флопсі й Мопсі[18], еге ж? — сказала Кароліна, яка тримала на колінах плетене порося. — А тоді ми погодуємо Ґвен яблучним пирогом і зробимо їй холодні обтирання.

Леді Аріста поклала кружальце огірка собі на канапку. Там уже височіла гірка з сиру, шинки, яєчні й помідорів.

— Ґвендолін, на вигляд ти зовсім не хвора. Навпаки, ти наче розцвіла останнім часом і твоє життя так і б’є ключем.

Отакої! І це попри те, що мої очі злипалися від утоми і вигляд я мала такий, немов мене покусав вовкулака. І тут такі компліменти!

— Я цілий день буду вдома, — зауважив містер Бернард, — і зможу подбати про міс Шарлотту, напоїти її гарячим бульйоном.

Коли він це казав, то був обернутий до тітки Ґленди, але я знала, що його слова адресовані мені, і чудово зрозуміла його.

У тітки Ґленди, як на лихо, були інші плани щодо нього.

— Я зможу подбати про свою дочку сама. Вам доведеться з’їздити в ательє Волден-Джонс і забрати мої замовлення та костюм Шарлотти, який ми замовили спеціально для майбутньої вечірки.

— Ательє розташоване в Ізлінґтоні[19], — сказав містер Бернард і стурбовано на мене поглянув. — Тож мені потрібно буде на деякий час відлучитися з дому.

— Аякже, звісно, — гидливо скривилася тітка Ґленда.

— А дорогою назад можете купити квітів, — озвалася леді Аріста. — Кілька весняних букетів, які ми поставимо біля входу, на обідньому столі та в музичній кімнаті. І, будь ласка, не треба нічого яскравого та кричущого, жодних остогидлих тюльпанів, на зразок тих, які ви принесли недавно. Більше ніжних тонів: білого, жовтавого та бузкового.

Мама цьомнула кожного з нас і попрощалася — їй треба було на роботу.

— Містере Бернард, а якщо ви раптом побачите незабудки, будь ласка, принесіть мені кілька вазонів із цими квітами. Або з конваліями, якщо вони вам трапляться.

— Це може бути, — кивнув містер Бернард.

— О, і якщо ви вже зібралися по квіти, містере Бернард, то, прошу, привезіть кілька лілій. Їх можна буде посадити на мою могилку — після того, як я піду до школи хвора, — похмуро сказала я, але мама була вже біля дверей.

— Нумо, не журися, — спробував утішити мене Ксемеріус. — Шарлотта ніяк не зможе непомітно прокрастися у твою кімнату, якщо цей рудий проноза майже цілий день сидітиме вдома, та якщо і зможе, то нізащо не здогадається відсунути задню стінку твоєї шафи і навпочіпки порпатися в якомусь шматті. І на що вона точно не зважиться, так це на порпання в нутрощах у справжнісінького крокодила. Ти, мабуть, зараз радієш, що вчора вночі я таки переконав тебе розпороти цю тварюку?

Я кивнула, хоча від згадки про темні кутки та рясне павутиння подумки здригнулася. Звичайно, мої побоювання не могли зникнути так швидко. Якщо Шарлотта здогадується або, можливо, навіть знає напевно, що саме шукає, так просто вона не опустить рук. Я ж з’явлюся вдома ще пізніше, ніж зазвичай, якщо не вдасться перенести цей бал. А може, я повернуся занадто пізно.

Цікаво, що трапиться, якщо Вартові довідаються, що викрадений хронограф зберігається в нашій домівці? Хронограф, у якому для завершення Кола Дванадцяти бракує лише крові Ґідеона. Моє тіло мов снігом обсипало. Можливо, вони не стримуватимуться, якщо дізнаються, наскільки близько підібралися　до виконання своєї місії. А я… хто я така, щоб приховувати від них те, що, може, принесе зцілення від усіх хвороб людства?

— Хай там як, а бідолаха, либонь, і справді захворіла, — промовив Ксемеріус.

— Ага, а Земля — пласка, — голосно бовкнула я. Усі здивовано зиркнули на мене.

— Ні, Ґвен, Земля — кругла, — приязно виправила мене Кароліна. — Я теж спочатку не могла в це повірити. А ще вона, здається, надто стрімко рухається в космосі.

Вона відламала хлібця і піднесла шматочок до рожевого поросячого писка.

— Насправді все саме так, а не інакше. Правда, Маргрет? Бажаєш іще шматочок канапки з ковбасою?

Нік тихенько захихикав, а леді Аріста при цьому презирливо скривилася:

— Ми ж установили чітке правило: не брати з собою за стіл ані ляльок, ані плюшевих звіряток, друзів, вигаданих, справжніх — не має значення.

— Марґрет дуже добре вихована, — мовила Кароліна, обережно сховавши свинку собі під стілець.

Тітка Ґленда несхвально чхнула. Здається, тепер у неї виникла алергія ще й на м’які іграшки.

Попри те що Ксемеріус пообіцяв мені стояти за хронограф до останнього подиху (хоча я щиро посміялася, нехай і подумки) і повідомити мені, якщо Шарлотта спробує пролізти в мою кімнату, я все одно думала, що може статися, якщо другий хронограф потрапить до рук Вартових.

Сумні думки не вирішать проблеми, тож мені треба було пережити цей день і сподіватися на краще. Перший крок: я вийшла з автобуса на одну зупинку раніше і подалася в «Старбакс», щоб бодай якось подолати цю втому.

— Зробіть мені каву з карамеллю, міцну, як три еспресо, — попросила я хлопчика біля прилавка, а той з усмішкою відповів:

— Тільки якщо ти залишиш мені за це свій номер мобільного!

Я ще раз подивилася на нього, цього разу уважніше, і задоволено посміхнулася у відповідь. Хлопець мав темне волосся, а чубчик майже затуляв очі — він чимось нагадував героя (французьких фільмів. Звичайно, парубок виявився не таким красенем, як Ґідеон, з яким я одразу його порівняла.

— У неї вже є хлопець, — промовив хтось за моєю спиною. Це був Рафаель. Я, насупившись, обернулася, а він підморгнув мені, його зелені очі при цьому лукаво блиснули. — Та й взагалі вона для тебе занадто маленька, хіба не бачиш, що на ній шкільна форма? Будь ласка, один лате і чорничний кекс.

Я обурено пирхнула і, винувато посміхнувшись, забрала в продавця свій оригінальний напій.

— Хлопця в мене зараз немає, та натомість з’явилася велика проблема… гм… з часом. Попроси мене про це ще раз, роки через два?

— Гаразд, — буркнув хлопець.

— Та нічого він не зробить! — заявив Рафаель. — Готовий закластися, він у кожної симпатичної дівчини просить номер телефону!

Я розвернулась і пішла до школи. Але Рафаель наздогнав мене на вулиці.

— Агов, стривай! Вибач, що завадив тобі з ним пофліртунати, — він підозріло зазирнув у своє пластикове горнятко з кавою. — Цей тип напевно туди плюнув, точно кажу.

Я зробила великий ковток, та миттю обпекла губи, язик і піднебіння. І зараз же замислилася над тим (коли отямилася), як би добре було, якби каву вводили в організм внутрішньовенно, як ліки. Це було б найкращим порятунком.

— Я учора ходив у кіно з цією Селією, — почав розмову Рафаель. — Кадра хоч куди. Вона така гарна й весела, скажи?

— Що? — я скорчила гримасу, а на моєму носі повис шматочок молочної пінки (видно, спілкування з Ксемеріусом давалося взнаки!).

— Нам було чудово разом, — правив далі він. — Тільки не кажи Леслі, бо вона може приревнувати.

Я мимоволі засміялася. Це ж треба — він збирався мною маніпулювати.

— Ну добре. Мовчатиму як риба.

— Гадаєш, вона і справді може приревнувати? — швидко запитав Рафаель.

— Звісно! Вона страшенно ревнуватиме. І це при тому, що в нашому класі взагалі немає ніякої Селії.

Рафаель зніяковіло почухав ніс.

— Тю, а білявка? Яка влаштовує вечірку?

— А-а, Синтія.

— Але я й справді вчора ввечері ходив з нею в кіно, — ображено мовив Рафаель. Шкільна форма з невдалою комбінацією брудно-жовтого й синього кольорів пасувала йому ще менше, ніж нам. Він пригладив волосся і цим жестом раптом нагадав мені Ніка, пробудивши в мені материнські почуття. Я подумала, що Рафаель цілком заслуговує на заохочення за те, що не тримається так само пихато й самозакохано, як його старший брат.

— Я буду намагатися розповісти їй цю історію якнайм’якше, — запропонувала я.

Він боязко посміхнувся.

— Тільки не кажи, що я забув її ім’я… знаєш, краще взагалі нічого не говори… а може…

— Я трохи допоможу, — на прощання я поправила йому краватку. — До речі, вітаю! Сьогодні ти нарешті зав’язав її правильно!

— Це Сінді, — мовив Рафаель і криво посміхнувся. — Так, здається, її звати…

Першим уроком була англійська, і вів його містер Вітмен. Дізнавшись про хворобу Шарлотти, він кивнув, а я не втрималась і, коли почула слово «хвора», зобразила пальцями в повітрі символічні лапки.

— Треба було взяти його з собою, — зашепотіла Леслі, у той час як містер Вітмен роздавав перевірені домашні контрольні, які ми писали минулого тижня.

— Хронограф? У школу? Ти що, здуріла? А що, як його побачить містер Вітмен? У Білченяти одразу станеться серцевий напад. Тільки спочатку він перекаже, певно, своїм корифанам-Вартовим, які мене потім четвертують, колесують або катуватимуть у якийсь інший хитрий спосіб, як у такому разі велять їхні ідіотські Золоті правила. — Я передала Леслі ключ від скрині. — Ось, ключ від твого серця. Взагалі-то я хотіла віддати його Рафаелю, але ж ти на це не згодна.

Леслі окинула мене сердитим поглядом, а потім поглянула туди, де сидів Рафаель, уперто намагаючись не повертати голову в наш бік.

— Повісь його знову на шию. Тільки дивись, щоб Шарлотта в тебе його не відібрала.

— Крав-маґа, — пробурмотіла Леслі. — Про це бойове мистецтво, здається, є якась стрічка з Дженніфер Лопес[20], пам’ятаєш? Вона там добряче відлупцювала у кінці свого жорстокого бойфренда. Я теж не проти цього навчитися.

— На твою думку, Шарлотта могла б просто проломити стінку шафи одним ударом ноги? Можливо, їх із Ґідеоном учили також зламувати замки без допомоги ключа. Напевно, у них був тренувальний семінар з агентом «МІ-6»[21] — жодного залізяччя, лише елегантна шпилька.

Я важко зітхнула.

— Якби Шарлотта знала, що саме ми знайшли, вона точно розповіла б про все Вартовим, — мовила Леслі, похитавши головою. — Тому в неї є лише підозри. Вона думає, що може щось знайти. І це «щось» допоможе їй, нарешті, набути ваги, а тебе затопче в болото на все життя.

— Авжеж, і якщо вона це знайде…

— Дуже сподіваюся, що ви обговорюєте сто тридцятий сонет Шекспіра, — просто перед нами де не взялася постать містера Вітмена.

— Кілька днів поспіль ми тільки про це й говоримо, — зауважила Леслі.

Містер Вітмен здивовано поглянув.

— Ніяк не можу останнім часом позбутися враження, що ви занадто захоплені якимись іншими заняттями, які не найкраще впливають на вашу успішність. Можливо, мені варто скористатися правом педагога й написати листа вашим батькам. Здається, вони вкладають чималі кошти у те, щоб ви вчилися в такому привілейованому закладі, і цілком могли б сподіватися від вас більшої зацікавленості в науці. — Тихо прошелестівши, на парту впали наші роботи. — Якби ви більше цікавилися Шекспіром, це вельми сприятливо відбилося б на творах. На жаль, результат ви показали досить посередній.

— Ще чого! — прошепотіла я жовчно.

Що за нахабство! Спочатку він забирає весь мій вільний час стрибками в часі, примірянням костюмів та уроками танців, а потім ще й кидає мені тут, що я замало працюю на школу?

— Шарлотта довела, показавши тобі чудовий приклад, що можна поєднувати обидва завдання, Ґвендолін, — мовив містер Вітмен, ніби дізнавшись, що я подумала. — Вона завжди дістає «відмінно». І ніколи не скаржиться. Тож раджу тобі брати приклад із такої самодисципліни.

Я кинула лютий погляд йому навздогін.

Леслі підбадьорила мене дружнім стусаном у бік.

— Колись ми зможемо сказати підлому Білченяті все, що ми про нього думаємо. Тільки-но закінчимо школу. Та сьогодні це буде просто марнуванням сил.

— Так, ти маєш рацію. Зараз усі мої сили ідуть на те, щоб не заснути.

Я широко позіхнула, сама цього не очікуючи.

— Ну ж бо, потрійний еспресо, будь ласка, вливайся швидше в кров і мене підбадьор!

Леслі енергійно кивнула.

— Гаразд. Щойно це станеться, ми мусимо кров з носа придумати, як тобі прогуляти цей бал.

— Але ви ніяк не можете захворіти! — заперечив містер Марлі й розгублено сплеснув руками. — Все вже готове. Я геть не уявляю, як поясню це іншим членам Ложі.

— Ви ж не винні в тому, що я захворіла, — пробелькотіла я мляво і насилу виповзла з лімузина. — Та і я теж. Цим заряджає вища сила, і змінити це нам не до снаги.

— Де там! До снаги! Ще й як! — містер Марлі обурено дивився на мене. — Вигляд у вас зовсім не такий уже хворий, — докинув він, явно сказавши неправду, бо ж я, придушивши власну гордість, змила мамину косметику і постала така, яка була.

Леслі спочатку хотіла трохи посилити враження сірими й фіолетовими тінями, та, поглянувши на мене, сховала свою косметичку назад у наплічник. Через страшні синці під очима та бліду шкіру мене точно взяли б на роль жертви в якомусь фільмі про вампірів.

— Річ не в тому, чи маю я хворий вигляд, а в тому, що я й справді хвора, — мовила я і віддала містеру Марлі свій шкільний наплічник. Нехай цього разу понесе його, я сьогодні надто хвора та слабка. — Знаєте, мені здається, що за таких обставин наш стрибок на бал можна перенести.

— Нізащо! — крикнув містер Марлі, проте зараз же прикрив рот рукою і злякано озирнувся. — Вам відомо, як дорого обійшлися нам приготування до цього заходу? — правив він далі пошепки. Ми зайшли в штаб-квартиру Вартових, але просувалися дуже повільно, бо я похитувалась. — Я зміг переконати директора вашої школи в тому, що одній трупі линвоходів терміново потрібна зала для репетицій, і він погодився. Сьогодні! Граф Сен-Жермен дав чіткі вказівки з приводу того, що…

Містер Марлі почав добряче мене дратувати (які ще линвоходи? І директор Джиллс? Я нічого не второпала).

— Послухайте мене уважно. Я захворіла! Захворіла!!! Я змушена була випити вже три таблетки аспірину, та все марно. Навпаки, мій стан щосекунди погіршується. А ще в мене температура і мені ніби бракує повітря.

Для більшої переконливості я вчепилася в поруччя біля входу в будинок і щось нерозбірливо прохрипіла.

— Завтра хворійте. Завтра! — торочив містер Марлі. — Містере Джордж! Хоч ви їй скажіть, що їй дозволяється захворіти лише завтра, інакше вона… зруйнує весь наш план!

— Ти хвора, Ґвендолін?

У дверях з’явився містер Джордж. Він дбайливо обійняв мене і завів усередину. Це вже інша річ.

Я нещасно кивнула.

— Думаю, я могла заразитися від Шарлотти. — Ха-ха, точно! У нас в обох був той самий синдром своєрідного «грипу». Гаразд, назвався грибом, то й лізь у кошик. — У мене голова ось-ось лусне, так болить.

— Це справді дуже невчасно, — зауважив містер Джордж.

— Я це кажу їй уже десятий раз, — підхопив містер Марлі, що запопадливо дріботів за нами. Його обличчя зараз вирішило задля різноманіття побути не яскраво-червоним, а вкритися червоно-білими плямами, ніби йому важко було вирішити, який саме колір більше пасує до цієї ситуації. — Доктор Вайт цілком може зробити їй укол, еге ж? Треба протриматися всього кілька годин.

— Так, як варіант, — промовив містер Джордж.

Я невпевнено зиркнула на нього. Від нього я сподівалася трохи більше співчуття та підтримки.

Згодом я й сама повірила, що захворіла, але це радше відбувалося через панічний страх. У мене було дивне передчуття, що Вартові зі мною не надто панькатимуться, якщо раптом дізнаються, що я прикидалась. Та зараз уже занадто пізно про це думати, відступати нікуди.

Замість доправити мене в ательє мадам Россіні, де мене якраз мали нарядити в сукню вісімнадцятого століття, містер Джордж провів мене в Драконячу залу. За нами прямував містер Марлі, в руках він досі тримав мій наплічник. Не зупиняючись, містер Марлі обурено бубонів щось собі під ніс.

За круглим столом сиділи доктор Вайт, Фальк де Віллерз, містер Вітмен і ще один чоловік, якого я раніше не бачила (не здивуюся, якщо це був сам міністр охорони здоров’я). Містер Джордж завів мене в залу — всі обернулись і витріщилися на мене. Усі мої погані передчуття ожили разом.

— Вона стверджує, що захворіла, — сказав на одному подиху містер Марлі і бадьоро прокрокував далі.

Фальк де Віллерз підвівся зі стільця.

— Містере Марлі, будь ласка, зачиніть за собою двері. А тепер, прошу, почніть спочатку. Хто стверджує? Хто хворий?

— Ось, вона! — містер Марлі тицьнув у мене вказівним пальцем. У відповідь мені захотілося йому покривлятися, але я втрималася.

Містер Джордж відпустив мене, крекнувши, сів на вільний стілець і витер хусточкою піт зі своєї лискучої лисини.

Так, Ґвендолін почувається не дуже добре.

Я перепрошую, — мовила я, щосили намагаючись дивитися в правий нижній куток кімнати. Бо я десь читала, що якщо люди брешуть, то обов’язково відводять очі вгору і ліворуч. — Але я відчуваю, що справді не маю сил відвідати сьогодні цей бал. Я ледве тримаюся на ногах, і щохвилини мені дедалі гіршає. — Для більшої переконливості я сперлася на спинку стільця, на якому сидів містер Джордж. І тут я помітила, що поміж присутніх у залі був і Ґідеон. Моє серце миттю прискорено забилося.

Це так несправедливо — йому досить було лише глянути на мене, щоб спантеличити. А він-бо всього лише спокійнісінько стояв біля вікна, тримав руки в кишенях джинсів і просто мені посміхався. Усмішка Ґідеона була зовсім не нахабною і широкою, він тільки ледь помітно підняв куточки губ, але при цьому посміхалися навіть його очі. Чомусь я відчула, як до горла знову підступає клубок. Швиденько відвівши очі, я помітила біля величезного каміна малого Роберта, сина доктора Вайта. Коли хлопчикові виповнилося сім, він потонув у басейні. Відтак малий привид з’являвся всюди і, хоча спочатку дуже мене соромився, проте з часом звикав до мене чимраз дужче. Наприклад, сьогодні він радісно замахав мені рукою, та у відповідь я змогла лише коротко йому кивнути.

— Дозвольте запитати, що це ще за болячка, яка взялася ні з того ні з сього? — містер Вітмен насмішкувато зиркнув на мене. — Кілька годин тому, в школі, ти була здоровісінька, — продовжував він, схрестивши руки на грудях, але зараз же, напевно, схаменувся і змінив свою тактику — суворий тон на довірчий учительський, м’який і повний співпереживання. Така його інтонація мені була вже знайома, і це точно не було добрим знаком. — Ґвендолін, якщо тобі страшно через бал, ми цілком тебе розуміємо. Доктор Вайт, можливо, дасть тобі якісь ліки, що допоможуть заспокоїтися.

Фальк кивнув.

— Сьогоднішній захід справді неможливо скасувати, — зауважив він.

Містер Джордж додав:

— Містер Вітмен має слушність: те, що тебе лихоманить перед балом, — це цілком нормально. На твоєму місці будь-хто хвилювався б. Тут нема чого соромитися.

— І до того ж ти не сама, — мовив Фальк, — Ґідеон буде з тобою поряд.

Мимоволі я зиркнула на Ґідеона, але потім так само швидко відвернулася, відчувши, що наші очі ось-ось зустрінуться.

Фальк правив далі:

— Ти й незчуєшся, як усе закінчиться і тобі треба буде вертати назад.

— І подумай ще про чудову сукню, — цей типу «міністр охорони здоров’я» намагався звабити мене.

Що це ще таке? Невже він сприйняв мене за десятирічну дівчинку, яка й досі бавиться ляльками Барбі?

Решта схвально загула, намагаючись зобразити ввічливі посмішки. Всі, крім доктора Вайта. Він, як завжди, насупив брови і неприязно позирав на мене у свій звичайний спосіб, що наганяв на мене моторошний страх.

Маленький Роберт нахилив голову, наче вибачаючись.

— Але в мене горло болить, і голова, а ще все тіло ломить, — зауважила я, намагаючись говорити якнайбільш переконливо. — Мені здається, що симптоми звичайного хвилювання дещо інші. Моя кузина не пішла сьогодні до школи, бо підхопила грип, а я просто заразилася від неї!

— Здається, їй треба ще раз пояснити, що йдеться про події епохального значення… — докинув позаду містер Марлі.

Але містер Вітмен перебив його.

— Ґвендолін, ти пам’ятаєш нашу розмову вранці? — запитав він, і його голос при цьому став на дрібку сентиментальнішим.

Що він таке говорить? Невже містер Вітмен хоче серйозно назвати це своє бурчання про незацікавлення його предметом справжньою розмовою? Проте, здається, саме це він і мав на увазі.

— От, наприклад, Шарлотта. Можливо, вся річ у тих зусиллях, які ми вклали в її навчання, та я впевнений, що, якби вона опинилася на твоєму місці, то усвідомлювала б усю свою відповідальність. Вона ніколи б не поставила під загрозу нашу операцію через фізичний стан.

Хіба ж я винна, що вони весь цей час витратили на навчання не тієї дівчини? Я ще дужче вчепилася в спинку стільця.

— Зрозумійте, якби Шарлотта почувалася так само жахливо, як я зараз, вона нізащо не змогла б потрапити на цей бал.

Містер Вітмен мав такий вигляд, ніби йому ось-ось увірветься терпець.

— Мені здається, ти не розумієш, про що я веду мову.

— Та чому ми маємо її вмовляти! — раптом пробубонів своїм звичайним незадоволеним тоном доктор Вайт. — Ми марнуємо дорогоцінний час. Огляд встановить, наскільки вона хвора. Та якщо вона просто вдає хвору…

Відсунувши стілець, він підвівся й підійшов до мене з іншого боку столу так швидко, що Роберту довелося неабияк поквапитися, щоб не відставати.

— Ану, відкрий рота!

Це вже занадто. Я обурено глипала на нього, але доктор уже схопив обома руками мою голову й обмацував її від вух до шиї. Потім він поклав руку мені на лоба. На душі мені похололо.

— Гм… — промимрив він, ще дужче спохмурнівши, якщо тільки можливо було зобразити більш похмуру міну. — Лімфовузли набрякли, температура підвищена, справді, огляд не вельми обнадіює.

Лімфовузли набрякли? Підвищена температура? Невже з переляку я й справді захворіла?

— Я так і знав, — сказав доктор Вайт. Потім дістав із нагрудної кишені дерев’яну паличку й натиснув нею мені на язик. — Горлянка червона, запалення мигдалин… ось чому ти скаржилася на біль у горлі. Напевно, коли ковтаєш, щоразу відчуваєш нестерпний біль.

— От бідолаха, — проказав Роберт із жалем. — Напевно зараз тобі доведеться пити цей огидний сироп від кашлю, — він скривився.

— Тебе морозить? — запитав доктор Вайт.

Я невпевнено кивнула. Ну навіщо, скажіть, він це робить? Чому він мені допомагає? Саме доктор Вайт, який завжди ніби побоювався, що я за будь-якої нагоди втечу з хронографом під пахвою?

— Я так і думав. Можливе підвищення температури тіла, — сказав доктор Вайт, обернувшись до решти. — Гай-гай, панове, ми маємо справу з вірусною інфекцією.

Вартові, що були присутні, стояли як громом вражені. Я змусила себе не дивитися на Ґідеона, та мені все-таки дуже кортіло заглянути йому в очі.

— Джейку, ти можеш дати їй ліки від цього вірусу? — поцікавився Фальк де Віллерз.

— Тільки жарознижувальні. Бо не існує препарату, який миттю зробить її по-справжньому працездатною. їй може допомогти лише суворий постільний режим. — Доктор Вайт дивився на мене проникливо і похмуро. — Вона може обмежитися одним днем із високою температурою, якщо пощастить. Зараз, думаю, температура підвищуватиметься й далі. Можливо, хвороба триватиме кілька днів…

— Думаю, ми таки можемо… — затнувся містер Вітмен.

— Ні, не можемо, — суворо перебив його Вайт.

Я щосили намагалася не витріщатися на нього.

— Ґідеону навряд чи вдасться взяти з собою на бал інвалідне крісло. І найголовніше — такий учинок є безвідповідальним порушенням Золотих правил, адже ми посилаємо її у вісімнадцяте століття з сучасним вірусом.

— Так, це правда, — сказав незнайомець — «міністр охорони здоров’я». — По-перше, ми ж не знаємо, якою була імунна система тих людей, і, по-друге, невідомо, як вона відреагує на сучасний вірус. Наслідки можуть бути непередбачувані.

— Як тоді, з племенем майя, — додав містер Джордж.

Фальк глибоко зітхнув.

— У такому разі все вирішено. Ґідеон і Ґвендолін сьогодні не вирушать на бал. Натомість, можливо, можна зайнятися продовженням операції «Опал». Марлі, проінформуйте, будь ласка, інших, що наші плани змінилися.

— Зробимо, сер, — містер Марлі, вклонившись, позадкував до дверей.

На прощання він докірливо поглянув на мене.

Та мені фіолетово. Головне, я домоглася того, чого прагнула, — бал перенесли. Яке щастя! Я досі не могла в це повірити.

Зараз я ризикнула і зиркнула на Ґідеона. Здавалося, він, на відміну від інших, анітрохи не переймався тим, що візит до графа довелося відкласти. Ґідеон дивився на мене й посміхався. Цікаво, чи здогадався він, що моя хвороба — лише вигадка? Чи просто радів, що сьогодні йому не доведеться одягатися в цей кумедний костюм? Як би там не було, я не піддалася спокусі й не посміхнулася йому у відповідь. Натомість я обернулася до доктора Байта, який стояв біля «міністра охорони здоров’я».

Мені б дуже хотілося поговорити з ним віч-на-віч. Проте він, здавалося, геть забув про моє існування — так захопився бесідою з «міністром».

— Ходімо, Ґвендолін, — почула я голос, повний співчуття. Це був містер Джордж. — Ми якнайшвидше доправимо тебе на елапсацію, а потім ти зможеш вирушити додому.

Я схвально кивнула.

Це була приголомшлива пропозиція, найкраща на сьогодні.

РОЗДІЛ 6

Подорож у часі за допомогою хронографа може тривати від 120 секунд до 240 хвилин. В Опала, Аквамарина, Цитрина, Нефрита, Сапфіра й Рубіна найкоротший стрибок становить 121 секунду, а найдовший — 239 хвилин. Для того щоб уникнути неконтрольованих стрибків носіїв гена, потрібно елапсувати по 180 хвилин на день. Якщо мандрівник у часі перебуває в минулому меншу кількість часу, то впродовж 24 годин це може спричиняти неконтрольовані стрибки (див. Опис стрибків у часі, 6 січня 1902 року, 17 лютого 1902 року — Тімоті де Віллерз).

Згідно з емпіричними дослідженнями графа фон Сен-Жермена в 1720–1738 рр., мандрівник у часі може елапсувати щонайбільше 330 хвилин на день, себто щонайбільше п’ять з половиною годин. Якщо мандрівник збільшує цей час, з’являється головний біль, нудота і кволість, а також зниження сприйняття дійсності. Цей факт встановлений братами де Віллерз у процесі трьох дослідів над власним організмом, що були проведені 1902 року.

Хроніки Вартових,

Том 3, частина 1, «Таємниці хронографа»

Я зроду не елапсувала з таким комфортом, як нині. Мені дали з собою кошик, у якому був термос із гарячим чаєм, фірмовими тістечками (ще б пак!) та нарізаними фруктами в пластиковій коробочці.

Вмостившись зручно на зеленій канапі, я навіть відчула певні докори сумління. На мить я задумалась: може, витягнути мені з криївки ключ і податися нагору? Але що могла принести мені ця мандрівка, крім непотрібних ускладнень і небезпеки, що мене викриють Вартові? Я перебувала десь у 1953 році, точну дату я вирішила не встановлювати — треба було грати роль байдужої дівчини, що хворіє на грип.

Вартові закрутилися як мухи в окропі, після того як Фальк вирішив змінити план дій. У супроводі невдоволеного містера Марлі мене відправили в алхімічну лабораторію. Його вигляд говорив про те, що йому значно більше хотілося залишитися

на нараді, ніж стежити за мною. Я не наважилася запитати його про операцію «Опал», а просто надула собі губи, як і він.

За останні два дні наші стосунки явно погіршилися. Та настрій містера Марлі цікавив мене найменше.

У 1953 році я спочатку з’їла фрукти, потім тістечка і, нарешті, затишно влаштувалася на канапі та сховалась під ковдрами. За п’ять хвилин я спала вже як убита, не звертаючи уваги на неприємне світло електричної лампочки. Навіть думки про безголового привида, який напевно тиняється десь коридорами нинішнього штабу Вартових, не могли мене розбудити. Дивно, але я примудрилася прокинутися якраз перед зворотним стрибком. Це добре, бо інакше мені довелося б гепнутися просто під ноги містерові Марлі.

Містер Марлі лише коротко кивнув мені на знак привітання. Він робив запис у журналі (напевно, щось на кшталт «Рубін зіпсував усі плани і замість виконати свій обов’язок плював у стелю й уминав фрукти 1953 року»), а я запитала про доктора Вайта, чи не пішов він ще додому. Мені дуже кортіло дізнатися, чому він не викрив мене перед усіма присутніми.

— У нього зараз обмаль часу… клопотатися з вашою болячкою, себто хворобою, — зауважив містер Марлі. — Зараз всі готуються до впровадження операції «Опал» у міністерство оборони.

«І я через вас не можу бути там», — ці невисловлені слова зависли в повітрі, і здавалося, наче він усе ж таки промовив їх уголос.

До чого тут міністерство оборони? Та цього ображеного містера ліпше не питати — у такому настрої він мені все одно нічого не розкаже. Марлі, певно, вирішив, що зі мною краще взагалі не розмовляти. Він зав’язав мені очі й повів лабіринтом підземних переходів, однією рукою він взяв мене за лікоть, а іншу поклав на талію. Що далі ми йшли, то більше його дотик здавався мені неприємним, а його долоні були гарячими та пітними. Я чекала, коли зможу їх із себе скинути, і миттю зробила це, щойно ми опинилися на кручених сходах, що вели на перший поверх. Я зітхнула й зняла з очей пов’язку, оголосивши, що звідси я зможу сама дійти до лімузина.

— Я вам цього не дозволю! — запротестував містер Марлі. — До того ж мій обов’язок провести вас до дверей.

— Ну ж бо, облиште! — я спересердя відштовхнула його руку, коли містер Марлі спробував ще раз зав’язати мені очі. — Я й так чудово знаю решту шляху. А якщо вам дуже кортить провести мене до дверей, то для цього, напевно, не обов’язково тримати руку в мене на талії.

При цьому я знову попрямувала вперед.

Містер Марлі обурився і, сопучи, сунув за мною.

— Ви так поводитесь, ніби я допік вам до серця своєю нечемністю.

— Це правда, — мовила я, щоб ще дужче його розізлити.

— Отже, справді… — закричав містер Марлі, але його слова заглушив крик із сильним французьким акцентом.

— Не збираєтеся ж ви вийти на люди без коміррця, юначе! — Двері ательє перед нами відчинились, і звідти вийшов Ґідеон, а слідом за ним — розлючена мадам Россіні. Вона розмахувала руками, в яких тримала якийсь білий клапоть матерії. — Ану, стійте! Ви що, спрравді тумали, що я пошила цей комір так, жарртома?

Ґідеон зупинився і відразу помітив нас. Я теж завмерла, але, на жаль, не так природно, як Ґідеон; напевно, цієї миті я скидалася на справжню статую. І не тому, що мене приголомшив його зовнішній вигляд: на ньому була дивна потовщена куртка з промальованими біцепсами, як у важкоатлета, що вживає анаболики. Тож зараз, як і завжди, коли ми зустрічалися, я могла тільки витріщатися. Моє серце вкотре шалено загупало.

— Наче мені так хочеться вас мацати! Та я зроду не робив би це самохіть, якби не вказівки начальства, — нарікав за моєю спиною містер Марлі.

А Ґідеон підвів брову та глузливо мені посміхнувся.

У відповідь я глузливо посміхнулася йому й окинула поглядом його дурний піджак, кумедні «шаровари» і довгі панчішки, які губилися десь у туфлях із широкими пряжками.

— Достовіррність, юначе, ось що вашливо! — промовила мадам Россіні, досі грізно потрясаючи коміром. — Ох, скільки можна вам це пояснювати? Невже це ти, серрдешна хворра моя голубонько? — На її круглому обличчі з’явилася посмішка. — Bonsoir, ma petite![22] Будь ласка, скажи цьому пришелепкуватому мсьє, що крраще мене не слити.

— Ану, припиніть! Дайте-но мені цю штуку. — Мадам Россіні поклала Ґідеону на плечі накладний комір. — І навіщо це, мене ж там ніхто не побачить. Та якщо й побачить, невже люди цілодобово тягали на шиї отаку плісировану спідницю?

— Авшеш, тягали.

— І що тебе так турбує, не розумію. Тобі ж так пасує, — мовила я і хитро підморгнула. — Твоя голова зараз як величезна шоколадна цукерка в обгортці.

— Та я і сам знаю, — посміхнувся Ґідеон. — Так і хочеться куснути, еге ж? Але, сподіваюся, цей комір хоча б відволікає увагу від шароварів.

— Та це ж так ерротик, дюже ерротик, — запевнила мадам Россіні, а я при цьому тихо захихотіла.

— 0, я трохи підняв тобі настрій! Чудово! — сказав Ґідеон. — Мадам Россіні, де моя накидка?

Я щосили намагалася не сміятися і прикусила нижню губу. Годі перекидатися жартами з цим мерзотником, ніби ми й справді друзі. Але було вже запізно.

Ґідеон пройшов повз мене та провів долонею по моїй щоці. Це сталося так швидко, що я просто не встигла якось відреагувати.

— Одужуй швидше, Ґвен.

— Ось він — справжній герой! Поринув прросто з головою в авантюрру шістнадцятого століття, маленький упертюх, — сказала мадам Россіні, посміхнувшись. — Я впевнена, він зніме мій комір де-небудь дорогою, нікшемний хлопець.

Я теж проводжала поглядом нікчемного хлопця.

Гм, може, ці шаровари справді еротичні на вигляд, ну хіба що трішки.

— Ми теж уже підемо, — мовив містер Марлі та схопив мене за лікоть, але тут же опустив руку, ніби його вдарило струмом. Дорогою до машини він тримався від мене за кілька метрів. Але я все одно чула, як він бурчав собі під носа щось на кшталт: «Нечувано! Та вона взагалі не в моєму стилі!»

Я так хвилювалася з приводу того, що Шарлотта під час елапсації могла знайти хронограф, та, на щастя, мої хвилювання виявилися марними. Я явно недооцінила фантазію членів моєї сім’ї.

Повернувшись додому, я побачила, що Нік бавиться просто перед дверима моєї кімнати зі своїм йо-йо.

— Вхід до штабу відкритий тільки для членів таємного товариства, — оголосив він. — Пароль!

— Отакої! Ти що, вже забув, що взагалі-то я його засновниця? — Я запустила руку в його руді кучері. — Фе-е-е, це що, знову жуйка?

Нік хотів щось обурено заперечити, але я скористалася моментом і прослизнула в кімнату.

Кімнату не можна було впізнати. Тут цілий день вовтузилася тітка Медді, яку явно закликав на допомогу містер Бернард (він досі, напевно, бігає від одного квіткаря до іншого). На всьому були помітні ознаки старосвітських звичок і манер моєї двоюрідної бабусі.

Я не була якоюсь нечупарою, але мої речі чомусь завжди самі собою розташовувались по всій поверхні підлоги. Сьогодні, вперше за довгий час, мені впав у вічі килим, ліжко було заправлене — тітка Медді дістала десь біленьке покривало й кілька подушок, які до нього пасували. Акуратно складений одяг лежав на стільці. На письмовому столі рівними стосами височіли листи, зошити та книги. Навіть вазон із засохлою папороттю, що прикрашав раніше моє підвіконня, як корова язиком злизала. Тепер там стояв напрочуд гарний ящик із квітами, з якого линув кімнатою ніжний запах фіалок. Навіть Ксемеріус не теліпався, як завжди, на люстрі під стелею. Він, обвившись драконячим хвостиком, скромно сидів собі на комоді біля бляшанки льодяників.

— Поглянь, тепер усе в кімнаті сприймається зовсім по-іншому, скажи? — мовив він замість привітання. — Твоя бабця трохи шарить у всіляких феншуях, тут нічого не скажеш.

— Ти тільки не хвилюйся, я нічого не викидала, — сказала тітка Медді, сидячи на ліжку і читаючи книгу. — Лише трохи прибрала і витерла пил, щоб і мені самій було тут затишніше.

Я поцілувала її.

— А я цілий день страшенно хвилювалася.

Ксемеріус кивнув.

— Отож-бо й воно! Ми не прочитали й десяти сторінок, тобто, я хотів сказати, що бабця Медді не встигла прочитати й десяти сторінок, як принесло Шарлотту. Вона прокралася в кімнату, — розповідав він. — Коли сеструня твоя вгледіла бабцю, то її наче ґедзь укусив. Але Шарлотта хутко отямилась і вигадала чудову відмазку: мовляв, забігла взяти в тебе гумку.

Тітка Медді розповіла мені те саме.

— Я саме наводила лад на твоєму письмовому столі, тому одразу ж змогла їй допомогти. І кольорові олівці я тобі підгострила й розклала за кольорами. Трохи пізніше знову забігла Шарлотта, щоб нібито повернути тобі гумку. По обіді мене змінив Нік, а я хоч трохи розвіялася, зайшла до себе та збігала у вбиральню.

— Якщо бути точним, то п’ять разів, — промовив Нік, який зайшов у кімнату слідом за мною.

— Тому що я забагато п’ю чаю, — пояснила, вибачаючись, тітка Медді.

— Бабусю Медді, щиро дякую тобі, ти чудово впоралася!

Ви всі попрацювали сьогодні на славу, — я провела рукою по Ніковій чуприні.

Тітка Медді засміялася.

— Та будь ласка! Я вже попередила Вайолет, що нашу з нею зустріч доведеться перенести на завтра, у твою кімнату.

— Бабусю Медді! Ти що, збираєшся розповісти Вайолет про хронограф? — вигукнув Нік.

Вайолет Перплплам для тітки Медді була такою ж близькою подругою, як Леслі для мене.

— Звісно, ні! — тітка Медді обурено подивилася на нього. — Я ж присягнулася власним життям! Мені довелося сказати їй, що нагорі значно більше світла, тому тут легше вишивати і плести, а ще нам не буде заважати Аріста. Взагалі ж, дитино, май на увазі, що одне з вікон у тебе зачиняється нещільно, звідкись так сильно дме, я весь час відчувала подих холодного вітру.

Ксемеріус прикинувся ягням.

— Я ж не навмисне, — заскиглив він. — Книга була така, що не відірватися.

Я подумки вже складала плани на найближчу ніч.

— Бабусю Медді, а хто, власне, жив тут 1993 року?

Бабуся задумливо наморщила чоло.

— У 1993-му, кажеш? Дай-но подумати. Марґарет Тетчер була ще тоді прем’єр-міністром? Тоді… ох, як же її там звали…

— У цієї бабуленції усе в голові змішалось, — промовив Ксемеріус. — Давай краще я розповім! У кіно крутили «День бабака», і я подивився його чотирнадцять разів поспіль, окрім того, принц Чарльз закрутив роман з Каміллою Паркер-Боулз, а прем’єрміністра звали…

— Знаєш, мені взагалі-то байдуже, — перебила його я. — Мені просто хотілося знати, чи безпечно стрибати звідси в 1993 рік. — Я вже почала підозрювати, що Шарлотта тим часом роздобула чорне кімоно й тепер збирається день і ніч постійно стежити за коридором. — Бабусю Медді, то жив у цьому помешканні хтось чи ні?

— Лланвайрпуллґвінґіллґоґеріхвірндробуллллантісіліоґоґоґох! — викрикнула бабуся Медді, а Ксемеріус, я і Нік здивовано вирячили на неї очі.

— Ох, тепер-то вона взагалі наче впала з дуба, — завив Ксемеріус. — Я ще вдень відчув, що з нею щось негаразд, коли бабця читала книгу і ні сіло ні впало починала хихотіти.

— Лланвайрпуллґвінґіллґоґеріхвірндробуллллантісіліоґогоґох, — повторила тітка Медді, і її обличчя осяяла задоволена посмішка. Вона поклала до рота лимонний льодяник. — Так називалося містечко в Уельсі, з якого приїхала наша економка. І після цього хтось ще посміє думати, що в мене нікудишня пам’ять.

— Бабусю Медді, я тільки хотіла спитати, чи жив…

— Добре, добре. Економку звали Ґладіола Ленґдон. На початку дев’яностих вона мешкала в кімнаті твоєї мами, — перебила мене тітка Медді. — Бачу, ти здивована, так? Тож твоя бабуся ще добре все кумекає, у неї прекрасний, гострий розум! На цьому поверсі у решті кімнат вряди-годи зупинялися гості. Та все ж більшу частину часу ці приміщення стояли порожні. А Ґладіола недочувала. Тож можеш без вагань залазити у свою машину часу і мчати назад у 1993 рік, — захихотіла вона. — А ця Ґладіола Ленґдон! Ми ніколи, напевно, не забудемо її фірмовий яблучний пиріг. Вона клала туди навіть огризки, точно вже економка.

Я знала, що через мій вигаданий грип маму мучили докори сумління. Після обіду їй зателефонував Фальк де Віллерз і передав рекомендації доктора Вайта: мені слід було залишатися в ліжку й пити багато гарячого чаю. Мама дуже переймалася, що не прислухалася до моїх скарг сьогодні вранці. Вона власноруч вичавила мені сік із трьох лимонів, а потім ще півгодини сиділа біля мого ліжка, аби впевнитися, що я випила все до останньої краплі. Та все ж, мабуть, я трохи перестаралася, стукаючи зубами, як від ознобу. Мама принесла мені ще дві ковдри, попідтикала їх мені зусібіч, а під ноги поклала теплу грілку.

— Я така кепська мати, — бідкалася вона, гладячи мене по голові. — Надто ж зараз, коли тобі так тяжко.

Авжеж, мені справді було тяжко — через страшну спеку я обливалася потом, як у справжній лазні, а на моєму животі можна було, напевно, смажити яєчню.

На якусь мить я поступилася і сповнилася неймовірного жалю до самої себе.

— Хай там як, а мама ти чудова, — відповіла я.

Мама ще більше занепокоїлась.

— Сподіваюся, вони не змусять тебе робити щось небезпечне, ці божевільні старі любителі секретів.

Відсьорбнувши чотири ковтки гарячого лимонного напою, я подумала: може, варто розказати мамі усі таємниці? Адже це було зовсім неприємно постійно брехати їй і приховувати від неї справді важливі речі. Хоча мені не хотілося б дуже хвилювати її і точно я не бажала нацькувати її на Вартових. До того ж не думаю, що їй сподобалося б, якби вона дізналася, що вкрадений хронограф я ховаю вдома, та ще й без нагляду стрибаю з його допомогою в минуле.

— Фальк запевнив мене, що ти просто сидиш у якомусь там підвалі та робиш домашнє завдання, — сказала вона. — І перейматися мені потрібно лише через те, що ти занадто рідко буваєш на свіжому повітрі.

Деякий час я вагалася, проте за мить криво посміхнулася мамі та сказала:

— Він має рацію, там темно і страшенно нудно.

— Це добре. Я б не хотіла, щоб ти пережила такі самі пригоди, як тоді Люсі.

— Мамо, а що саме тоді сталося? — За ці два тижні я вже неодноразово ставила це питання. Та ще жодного разу мені не вдалося отримати на нього детальну відповідь.

— Люба, ти ж і сама знаєш, — сказала мама, знову погладжуючи мене по голові. — Ох, моя маленька! У тебе така висока температура. Ти просто гориш.

Я обережно прибрала її руку. Дійсно горю. Та температура тут ні до чого.

— Я справді хочу знати, що тоді сталося, матусю, — мовила я.

Я бачила, що вона вагається, а потім мама ще раз переказала мені те, що я давно вже знала: Люсі й Пол вважали, що Коло Дванадцяти не має замкнутись, а ось Вартові їхніх поглядів не поділяли, тому Люсі й Пол украли хронограф та зникли разом із ним.

— Втекти від Вартових практично неможливо, у них напевно є свої люди і в Скотланд-Ярді, і в Секретній службі США. Тож Люсі й Полу нічого іншого не залишалося, крім як стрибнути разом із хронографом у минуле, — продовжила я замість мами й непомітно розсунула ногами ковдри, щоб бодай трішки охолонути. — Ти тільки не знаєш, у якому саме році вони ховаються.

— Так, повір, їм було дуже непросто покинути тут усіх і все, — здавалося, мама ось-ось заплаче.

— Але чому вони вважали, що Коло Дванадцяти не має замкнутися? — Як же мені було жарко! І навіщо я тільки сказала мамі, що мене лихоманить?

Мама дивилася кудись у порожнечу повз мене.

— Я не знаю. Мені відомо, що вони не вірили в добрі наміри графа Сен-Жермена і вважали, ніби в основі таємниці Вартових лежить брехня. Я і сама тепер шкодую, що не хотіла тоді дізнатися більше… Але мені здається, Люсі вчинила слушно, що не розказала мені дуже багато. Вона не хотіла наражати на небезпеку ще й мене.

— Вартові вважають таємницю Кола Дванадцяти панацеєю від усіх хвороб. Якимись ліками, що допоможуть усім хворим світу, — сказала я й одразу зрозуміла, що ця інформація не була новиною для мами. — Нащо Люсі з Полом намагалися перешкодити винайденню таких диво-ліків? Чому вони були проти?

— Тому що їм здалося, що ціна за них надто висока, — почала шепотіти мама, а потім у її очах забриніли сльози. Вона відвернулася і похапцем встала. — Спробуй трохи поспати, люба, — звичайним голосом сказала вона. — Я впевнена, ти скоро зігрієшся. Сон — найкращі ліки.

— На добраніч, мамо. — Я б могла ще спробувати видобути з неї хоч що-небудь, але зараз я ледве дочекалася того моменту, коли мама вийшла. Я миттю скинула з себе ковдри й відчинила вікно, та так швидко, що дві голубки (а може, це були голубки-привиди?) злякано пурхнули з карниза. Коли Ксемеріус повернувся, відбувши контрольне облітання будинку, я вже встигла поміняти наскрізь промоклу від поту піжаму на нову, сухеньку.

— Уже всі полягали спати, навіть Шарлотта пішла. Та вона не спить, а вирячилась у стелю і робить вправи для розтягування литкових м’язів, — повідомив Ксемеріус. — А ти схожа на якогось вареного омара.

— Майже так я й почуваюся, — зітхнувши, я закрила на засув двері в кімнату.

Ніхто не повинен зараз сюди зайти, а тим паче Шарлотта.

Я відчинила шафу і глибоко зітхнула.

Пробиратися на животі крізь дірку було дуже непросто. Мені довелося неабияк попітніти й надихатися пилу, поки я дісталася, нарешті, до крокодила, всередині якого, дбайливо присипаний тирсою, був захований хронограф. Моя піжама одразу забруднилася спереду, а збоку на ній теліпалося павутиння. Бридота та й годі.

— Он там у тебе… кхм… певна дрібничка, — сказав Ксемеріус, коли я нарешті вибралася з шафи з хронографом під пахвою.

Він показав мені на груди. «Дрібничка» виявилася величезним павуком завбільшки з долоню моєї Кароліни (ну десь так). Я ледь втрималася, щоб не зарепетувати, та так сильно, що прокинулися б не тільки мешканці будинку, а й, напевно, всього кварталу.

Павук, якого я з себе струсила, мерщій кинувся шукати затишний притулок у моєму ліжку (ну не страхіття, і як тільки вони так швиденько перебирають вісьмома своїми лапками?).

— Ох і бридота! Фу-у-у! — повторювала я ще хвилину або й більше. Мене досі трусило від огиди, коли я присіла налаштовувати хронограф.

— Та годі тобі, — втішав мене Ксемеріус. — Є павуки, які взагалі разів у двадцять більші.

— І де такі є? Хіба що на планеті Ромул[23]? Ну добре, нехай так.

Поставивши хронограф на скриню, я опустилась навколішки та застромила палець в отвір під рубіном.

— За півтори години повернусь. А ти тим часом очей не спускай з цього тарантула.

Я прощально помахала Ксемеріусу Ніковим ліхтариком і глибоко зітхнула.

Він трагічно приклав лапку до грудей:

— Ти вже ідеш?.. До ранку ще далеко…[24]

— Ох, Джульєтто, замкни бузю, будь ласка, — мовила я і міцно втиснула палець у голку.

Я зважилася знову зітхнути, та у роті в мене чомусь опинився шматок фланелевої тканини. Я похапцем виплюнула цю ганчірку й увімкнула ліхтарик. І тут я побачила, що перед моїм обличчям висить банний халат, саме його я і спробувала на смак. Шафа взагалі була вщерть наповнена одягом. Він висів у два ряди, і мені знадобився деякий час, щоб якось вибратися з цієї купи ганчір’я.

— Це що таке? Чуєш? — пролунав із кімнати жіночий голос.

От халепа!

— Що таке, люба? — спитав чоловічий голос. І звучав він дуже нерішуче.

Я так перелякалася, що не могла поворушитися.

— У шафі блимнуло світло, — пробурчав жіночий голос, і звучав він, навпаки, навіть занадто рішуче. Точніше, він звучав точнісінько як голос моєї тітки Ґленди.

Побила б її морока! Вимкнувши ліхтарик, я обережно втиснулася в другий ряд суконь. Мені довелося упертися спиною в задню стінку шафи.

— Може, це…

— Ні, Чарльзе! — тепер голос зазвучав ще більш владно. — По-твоєму, я схожа на божевільну? Я мала на увазі саме те, що сказала, і нічого іншого.

— Але я…

— У шафі щойно спалахнуло світло. Тож, будь ласка, встань і подивися, що там таке. Якщо не хочеш ночувати у швейній майстерні.

Сичання, поза всякими сумнівами, Шарлотта успадкувала від тітки Ґленди.

— Хоча ні, зажди. Так не можна. Адже тебе може помітити місіс Ленґдон, і тоді мама закидає мене питаннями про наш з тобою шлюб. Спитає, чи не настала в нас, бува, криза подружніх стосунків, а це, знаєш, остання тема, на яку мені хотілося б із нею говорити. Тому що в мене, наприклад, жодної подружньої кризи немає, чуєш, у мене — нема. Навіть якщо ти і взяв мене за дружину лише через те, що твоєму батькові кортіло отримати дворянський титул.

— Але, Ґлендо…

— Можеш не прикидатися! Тільки-но днями леді Пресдемер розповіла мені… — І на нещасного чоловіка знову посипалися докори тітки Ґленди. Одначе про світло в шафі вона при цьому геть забула. На жаль, забула вона і про те, що вже доволі пізно, і, сівши на свого улюбленого коника, лаялася години зо дві. Чарльз лише зрідка боязко попискував у відповідь. Не дивно, що вони розлучились. Дивно, що вони примудрилися народити таку гарнюню Шарлотту…

Тітка Ґленда продовжувала звинувачувати чоловіка. Цього разу в тому, що він позбавляє її законного сну, тут же заскрипіли ліжка, і всього за якихось дві хвилини в кімнаті почулося хропіння. Авжеж, декому, наприклад, від безсоння допомагає молоко з медом. Та щодо тітки Ґленди, здається, справа стоїть інакше.

Проклинаючи тітку Медді з її феноменальною пам’яттю, я напровсяк почекала ще з півгодини й обережно прочинила дверцята шафи.

Я ж не могла просиджувати дорогоцінний час у цій комірчині! Дідусь, напевно, вже був сам не свій від неспокою. У кімнаті, здавалося, було більше світла, ніж у шафі. Принаймні я могла розгледіти, де стоять меблі й ні на що не натрапити.

Я обережно прокралася до дверей і натиснула на ручку. І тієї ж миті тітка Ґленда завила:

— Чарльзе, кажу тобі, там хтось є!

Вирішивши не чекати, поки бідолаха Чарльз прокинеться й увімкне світло, я відчинила двері й чкурнула по коридору та вниз сходами. Потім я перетнула коридор на третьому поверсі, хоча сходи були дуже скрипучі. Я й сама не розуміла до ладу, куди біжу, але мене переслідувало дивне почуття дежавю — невже мені колись уже довелося це пережити…

На другому поверсі я натрапила на когось, але, отямившись, зрозуміла, що це — мій дідусь. Він, нічого не сказавши, схопив мене за плечі й потягнув до бібліотеки.

— Ти що тут за гармидер зчинила? — прошепотів він, зачинивши двері. — І чому ти прийшла так пізно? Я всі ноги перестояв перед портретом прапрапрадіда Г’ю і вже подумав, чи часом не сталося чогось із тобою.

— Взагалі-то сталося. Завдяки бабусі Медді я потрапила просто в спальню тітки Ґленди, — сказала я, віддихуючись після цієї пробіжки. — Думаю, вона встигла мене помітити і, можливо, вже цієї хвилини телефонує до поліції.

Лукас мене дуже вразив, поставши переді мною тим самим дідусем, якого я знала маленькою дівчинкою. Від молодого Лукаса з напомадженою зачіскою і сліду не залишилося.

На очі мені знову навернулися сльози, хоч як я не намагалася приховати свої почуття.

Дідусь цього не помітив, бо прислухався до того, що коїлося за дверима бібліотеки.

— Зачекай тут, я подивлюся, що там, — він різко обернувся до мене й посміхнувся. — Тарілка із сендвічами там. Про всяк випадок… А якщо хтось зайде…

— …то я — твоя кузина Ґейзл, — перебила я.

— То ти краще сховайся! Там, під письмовим столом.

Але все це виявилося марним — за кілька хвилин Лукас повернувся. Я вже трохи прийшла до тями і з’їла один сендвіч, а потім навіть спробувала прорахувати, скільки хвилин у мене залишилося до зворотного стрибка.

— Не варто хвилюватися, — сказав Лукас. — Тітка Гленда саме докоряє Чарльзові за нічні кошмари, які приходять до неї через нього від самого дня їхнього весілля, — він похитав головою. — Неймовірно! Єдиний спадкоємець династії власників великого готельного бізнесу дозволяє так із себе знущатися! Та облишмо Гленду, — посміхнувся Лукас. — Дай-но я на тебе подивлюся, внучко. Ти така, якою я тебе запам’ятав, тільки, напевно, ще трохи вродливіша. А що сталося з твоєю піжамою? Вигляд у тебе такий, наче ти щойно комини трусила.

Я кивнула.

— Нелегко було сюди дістатися. У 2011 році я більше не можу просто так тягати хронограф по домівці, бо Шарлотта щось підозрює. Вона тільки й чекає нагоди, аби напасти, наче якийсь звір. Я не здивуюся, якщо хвилин за десять вона зламає замок у моїй кімнаті. А зараз у мене обмаль часу, бо я довго простовбичила там нагорі в шафі, — роздратовано мовила я. — А якщо я знову стрибну не у свою кімнату, то виявиться, що я замкнулася сама від себе, розумниця! — Зітхаючи, я сіла у фотель. — От халепа! Нам треба буде домовитися ще раз. І перед цим-таки клятим балом. Пропоную зустрітися на даху! Мені здається, це єдине місце в усьому будинку, де нам ніхто не завадить. Може, завтра опівночі, як гадаєш? У тебе вийде пролізти на дах непомітно? Ксемеріус казав, що існує якийсь потаємний хід через камін, але я не знаю…

— Ану, зажди, — сказав посміхаючись дідусь. — У мене було кілька років, щоб як слід подумати. І знаєш що? Я дещо приготував. — Він показав на стіл, на якому поряд із тарілкою сендвічів лежала книга: важезний фоліант.

— Це що, «Анна Кареніна»?

Дідусь кивнув.

— Нумо, розгортай!

— Ти що, сховав усередині якийсь шифр? — припустила я. — Як у «Зеленому вершнику»?

Невже це правда? Лукас витратив тридцять сім років лише на те, щоб ускладнити мені завдання? І тепер мені доведеться день і ніч вираховувати потрібні літери?

— Краще просто розкажи мені, що там усередині. Ми маємо ще кілька хвилин.

— Не забігай поперед батька в пекло. Прочитай спочатку перше речення, — заохочував мене дідусь.

Я перегорнула книгу на початок.

— «Всі щасливі сім’ї схожі одна на одну, кожна нещаслива сім’я нещаслива по-своєму».

Ще б пак… Нівроку. І так розумно. Ось тільки…

— Здається, зовні цілком нормально, правда ж? — сяючи проказав Лукас. — Але це спеціальне видання. Перші чотири сотні сторінок і останні чотириста — з твору Толстого, а двісті сторінок посередині — з мого власного, і призначені вони для тебе. Надруковано їх тим-таки шрифтом. Чудово замасковано, правда? Там ти знайдеш усі відомості, які мені вдалося зібрати для тебе за тридцять сім років. Хоча я досі так і не з’ясував, що саме змусить тікати з хронографом Люсі й Пола. — Забравши у мене книгу, він перегорнув кілька сторінок. — Ми маємо докази того, що граф від самого дня заснування Ложі приховував від Вартових важливі матеріали — пророцтва, з яких випливає, що філософський камінь зовсім не такий, яким намагається подати його граф.

— Тоді який він?

— Нам теж поки не вдалося це з’ясувати. Але ми намагаємося дістати ці пророцтва, — дідусь почухав потилицю. — Послухай, я багато думав і зрозумів, що в 2011 році мене вже не буде на цьому світі. Припускаю, що я помру, перш ніж ти станеш достатньо дорослою, щоб я сам устиг розкрити тобі всі таємниці.

Я не знала, що сказати, тому лише кивнула.

Дідусеве обличчя осяяла чудова, тільки йому властива посмішка, від якої по щоках навсібіч розбігалися зморшки.

— Це зовсім незле, Ґвен. Знаєш, навіть якби мені довелося померти сьогодні, я б не сумував, бо прожив чудове життя, — зморшки від усмішки на його обличчі поглибшали. — Мені шкода лише, що я не можу допомогти тобі у твоєму часі.

Я знову кивнула, ледве стримуючись, щоб не заплакати.

— Не треба, любе моє пташенятко. Ти ж знаєш, як міцно смерть пов’язана з життям. — Лукас погладив мене по руці. — А може, мені пощастить і я залишуся в цьому будинку по смерті, ставши примарою. Тобі б точно не завадила моя підтримка.

— О! Це було б чудово, — прошепотіла я. І водночас просто жахливо, бо всі ці примари, з якими мені довелося познайомитися, були не надто щасливі. Та й привидом теж ніхто з них бути не бажав. А дехто взагалі не вірив, що він мертвий. Тож насправді добре, що дідусь не потрапить у їхню компанію.

— Коли тобі потрібно повернутися? — запитав він.

Я зиркнула на годинник. Час промайнув так швидко!

— Вже за дев’ять хвилин. Доведеться елапсувати зі спальні тітки Ґленди, бо в моєму часі я замкнула цю кімнату зсередини.

— Давай спробуємо закинути тебе в спальню всього за кілька секунд до елапсації, — запропонував дідусь. — Ти зникнеш до того, як вона встигне що-небудь зрозуміти…

Раптом у двері постукали.

— Лукасе, ти тут?

— Ховайся! — прошепотів Лукас, але я встигла зреагувати ще раніше. Я зробила карколомний стрибок і приземлилася під письмовим столом. І це дуже вчасно, бо двері різко відчинилися і в бібліотеку увійшла леді Арієта. Мені було видно тільки ноги і краєчок нічної сорочки, але її голос я впізнала одразу.

— Що ти тут робиш, унизу, посеред ночі? А це що, сендвічі з тунцем? Ти забув, які рекомендації дав тобі доктор Вайт? — запитала вона, зітхнувши, а потім опустилася на нагрітий мною фотель. Тепер я бачила її майже до плечей. Постава леді Арісти була ідеальною, як і завжди. Цікаво, якщо вона обернеться, то побачить мене чи ні?

Вона прицмокнула язиком.

— До мене щойно прийшов Чарльз. Він стверджує, що Ґленда погрожувала його побити.

— О, так, — сказав Лукас. Він говорив напрочуд спокійно. — От бідолаха. Що ж ти зробила?

— Налила йому склянку віскі, — промовила моя бабуся і захихотіла.

Мені забило дух від подиву. Невже моя бабуся вміє сміятися? Зроду такого не чула. Навіть коли вона посміхалася, ми чудувалися, а ось щоб хихикати… При мені з нею цього не траплялося. Хихикання — це ж дуже особливий вид сміху. У леді Арісти хихикання звучало як опера Ваґнера, яку вирішили зіграти на блокфлейті[25].

— А потім він заплакав! — зневажливо сказала моя бабуся, і я знову впізнала звичну інтонацію леді Арісти. — Після чого склянку віскі довелося перехилити мені.

— Оце так учинок, моя люба! — Відчувши, що дідусь посміхається, я зрозуміла, що мені стало тепло на душі. Вони здавалися дуже щасливими разом (принаймні, якщо брати вигляд від п’ят до шиї). Враз я усвідомила, що так мало знала про їхній шлюб.

— Швидше б уже будинок Ґленди і Чарльза був готовий, — мовила леді Аріста. — Мені здається, нашим дітям не дуже щастить у пошуку другої половинки, як ти гадаєш? У Гаррі — Джейн, повна зануда, у Ґленди — Чарльз, макуха та й годі, а в Ґрейс — Ніколас, бідний, як мак начетверо.

— Та головне, що вона з ним щаслива.

Леді Аріста підвелася.

— Так, до Ніколаса в мене найменше претензій. Набагато гірше було б, якби Ґрейс залишилася з цим чванькуватим паростнем де Віллерзів.

Я бачила, як її всю трусило.

— Ці де Віллерзи величаються як куций бик у череді. Сподіваюся, Люсі теж схаменеться.

— По-моєму, Пол трохи з іншого тіста, — дідусь посміхнувся. — Він непоганий хлопчина.

— Я так не думаю. Яблуко від яблуні недалеко падає. Ти йдеш?

— Я хотів ще трохи почитати…

І якщо все складеться добре, ще трошки поговорити з онукою з майбутнього. До того ж часу в мене залишилося зовсім обмаль. З-під столу я не бачила годинника, проте чула його цокання. О лихо, здається, я знову відчуваю, що мене нудить.

— «Анна Кареніна» — трагічна книга. Чи не так, любов моя? — Я бачила, як витончені руки моєї бабусі потягнулися до книги і розгорнули її десь посередині.

Цієї миті, здавалося, Лукас затамував подих так само, як і я.

— «Я говорю не те, що думаю, а те, що відчуваю». Хоча, напевно, мені теж треба б перечитати цей твір ще раз — в окулярах.

— Та спочатку його дочитаю я, — відрубав Лукас.

— Тільки не сьогодні вночі. — Поклавши книгу на стіл, вона нахилилася до дідуся. Мені здалося, що вони обнімаються.

— Я піднімуся за кілька хвилин, моя дорогенька, — сказав Лукас, але краще б він цього не робив (агов, що це ще за «дорогенька»? Він же розмовляє з леді Арістою). При цьому я так рвучко здригнулася, що стукнулася головою об стіл.

— Це що таке? — стрепенулася моя бабуся.

— Ти про що? — Я помітила, як рука Лукаса прибрала зі столу «Анну Кареніну».

— Про цей звук!

— Я нічого не чув, — мовив Лукас. Та, на жаль, завадити їй обернутися він не міг. Я не бачила бабусиного обличчя, але відчула, як її очі недовірливо зблиснули.

І що тепер буде?

Лукас кахикнув. Книга в його руці рушила в мій бік. Вона попливла над паркетом і завмерла за півметра від письмового столу.

Леді Аріста закрокувала у моєму напрямку — і я відчула, як холоне все моє тіло.

— О, так це ж… — бурмотіла вона про себе.

— Зараз або ніколи, — сказав Лукас. Я мерщій вирішила, що його слова звернені до мене. Випроставши руку, я відчайдушно схопила книгу і притиснула її до грудей. Бабуся видала короткий здивований крик. Не встигла вона нахилитися і побачити під столом мене, як її плетені капці розпливлись і я знову опинилася в 2011 році. Я виповзла з-під письмового столу, дякуючи Богові за те, що цей масивний предмет не зрушив із 1993 року ні на сантиметр. Після того як леді Аріста побачила, що в стола виростають руки і пожирають книги, їй, напевно, якнайшвидше знадобиться ще одна порція віскі. Бідолашна!

Я ж не потребувала нічого, крім власного ліжка. На третьому поверсі шлях мені перепинила Шарлотта, але я ні на крихту не злякалася — моє серце вирішило, що на сьогодні йому вже досить хвилювань.

— Я чула, що ти тяжко хвора і повинна дотримуватися постільного режиму.

Увімкнувши ліхтарик, вона засліпила мене яскравою світлодіодною лампою. Я відразу згадала про те, що ліхтарик Ніка залишився десь у 1993 році. Напевно, в шафі тітки Ґленди.

— Так. І, гадаю, це ти мене заразила, — сказала я. — Через цю хворобу я не можу спати, тому взяла собі дещо почитати. А ти чим займаєшся? Розминаєш м’язи?

— А чом би й ні? — Шарлотта рушила до мене й освітила ліхтариком книгу.

— «Анна Кареніна»? А чи не заскладний це для тебе текст?

— Ну якщо ти так гадаєш, то ми можемо помінятись: я тобі дам «Анну Кареніну», а ти мені — «У тіні вампірського пагорба».

Декілька секунд Шарлотта спантеличено мовчала. А потім вона знову засліпила мене світлом свого ліхтарика.

— Ну ж бо, покажи, що там у тебе в скрині. Може, я тобі допоможу, Ґвенні… допоможу уникнути найстрашнішого.

Ти ба! Шарлотта таки вміє говорити зовсім по-іншому — м’яко й ніжно, ніби справді переймається моєю долею. Я протиснулася повз неї (щосили напружуючи м’язи черевного преса!) і поквапилася далі.

— Забудь про це, Шарлотто! І не підходь до моєї кімнати взагалі, ясно?

— Якщо ти таке говориш, то ти значно дурніша, ніж я думала, — сказала вона колишнім голосом. Мені здавалося, вона схопить мене за руку, спробує утримати і, можливо, навіть зламає мені гомілку, але Шарлотта лише похмуро поглянула і провела мене світлом свого ліхтарика.

РОЗДІЛ 7

Час неможливо зупинити, але заради любові він іноді завмирає.

Перл С. Бак[26]

О десятій ранку у двері моєї кімнати постукали. Я насилу виринула з глибокого сну, хоча за цей ранок мене будили вже двічі.

Уперше я прокинулася о сьомій. Тоді мама заходила переконатися, що мені краще («Температури більше немає. То ти в мене міцний горішок! Завтра зможеш піти до школи!»).

Удруге мене розбудила Леслі, яка опинилася біля мого ліжка через сорок п’ять хвилин після мами. Леслі вирішила заїхати до мене перед школою, хоча їй це було зовсім не по дорозі. Вночі я надіслала їй повідомлення про всі свої нещастя. Хоч це і було схоже на якийсь белькіт, Леслі, як не дивно, все ж таки примудрилась добути з нього бодай якусь інформацію. Учора вночі я була так нажахана, що мої пальці тремтіли і я заледве могла натискати на кнопки. Дістатися моєї замкненої кімнати можна було лише карнизом — залізти з нього просто в моє вікно. Та карниз цей був за чотирнадцять метрів од землі. Ксемеріусу спав на думку план: залізти в кімнату Ніка і звідти, цим самим карнизом, притулившись животом до фасаду будинку, проповзти в мою кімнату. Та ось сам Ксемеріус навіть хвостиком не поворухнув, щоб мені допомогти, він лише збуджено горлав: «Униз, не дивись униз! Ти мене чуєш?», «Ох і висота, йокелемене!»

Ми з Леслі мали лише кілька хвилин, адже їй треба було поспішати до школи, а я знову заснула глибоким сном.

Через деякий час за моїми дверима почулися гучні голоси і в отворі виринула світло-руда маківка.

— Доброго ранку, — сухо привітався містер Марлі.

Ксемеріус, який дрімав біля моїх ніг, з переляку підскочив.

— Що тут забув цей журавель колодязний?

Я з головою залізла під ковдру.

— Щось термінове? — поцікавилась я у містера Марлі, бо не придумала нічого дотепнішого. Мама сказала, що на елапсацію мене заберуть лише по обіді. Тож нехай почекають. Посоромилися б піднімати мене з ліжка!

— Юначе, що ви собі дозволяєте! — репетував хтось за його спиною. Це була тітка Медді. Вона, відштовхнувши містера Марлі вбік, протиснулася повз нього в мою кімнату. — Ви явно не здобули належного виховання! Де ваші манери! Як ви можете так вриватися до спальні юної леді?

— А я іще не встиг навіть напудрити носика, — підтакнув Ксемеріус, облизавши передню лапу.

— Та я… я… — почервонівши, пробурмотів містер Марлі.

— Це справді неприпустимо!

— Тітко Медді, ану, відступи! — слідом за ними виринула Шарлотта. Вона була вбрана в джинси і яскраво-зелений светр, на тлі якого її волосся палало вогнем. — Просто містеру Марлі та містеру Брейєру треба дещо взяти. — Молодик у чорному піджаку, який саме виступив уперед, очевидно, був тим самим містером Брейєром.

На якусь мить мені здалося, що я перебуваю не вдома, а у жвавій лондонській підземці, наприклад на станції «Вікторія» в годину пік. А моя ж кімната була не надто пристосована для того, щоб у ній умістилося стільки людей.

Шарлотта протиснулася вперед, розштовхуючи ліктями всіх, хто стояв на заваді.

— Де скриня? — зажадала вона.

— Атас, сексот прийшов! — прокаркав Ксемеріус.

— Яка ще скриня? — Я досі не зрушила з місця і не скинула ковдри. Мені не хотілося вставати при всіх цих людях. До того ж я була в брудній піжамі, а це точно не сподобалося б містеру Марлі. Годі з нього вигляду мого розкошланого волосся.

— Ти чудово розумієш! — Шарлотта нахилилася до мене. — Говори, де вона?

Тітка Медді була така розлючена, що її кучері настовбурчилися:

— Ану, руки геть від скрині! — наказала вона несподівано владним тоном.

Але куди їй було братися до наказових інтонацій леді Аріс

ти.

— Маделейн, я ж тебе попереджала! Залишайся внизу. — Раптом у кімнату, високо задерши підборіддя, зайшла моя бабуся, струнка, мов свічечка. — Це тебе зовсім не стосується.

Шарлотта у цей час примудрилася протиснутися через натовп до шафи, відчинила дверцята і крикнула:

— Ось вона!

— Ще й як стосується! Бо це моя скриня, — крикнула тремтячим голосом тітка Медді. — Я просто позичила її Ґвендолін

на час.

— Ти говориш дурниці, — мовила леді Аріста. — Скриня належала Лукасу, і мене вже кілька років мучить питання, де ж вона була схована.

Вона пронизувала мене своїми холодними блакитними очима.

— Юна леді, якщо Шарлотта має слушність, то мені не хотілося б опинитися зараз на вашому місці.

Натягнувши ковдру ще вище, я вже міркувала, як би сховатися під нею цілком.

— Вона замкнена. — Шарлотта нахилилась до скрині.

Леді Аріста простягнула до мене руку:

— Ґвендолін, ключ.

— У мене його немає, — проказала я глухим голосом. — Я взагалі не розумію, що…

— Що ти там бурмочеш? — перебила мене леді Аріста. Леслі знову повісила ключ мені на шию, тому мені довелося просто завмерти.

Шарлотта заходилась обшукувати шухлядки мого столу. Побачивши це, тітка Медді ляснула її по пальцях.

— І не соромно тобі!

Містер Марлі кахикнув:

— Я вдячний за вашу ініціативу, леді Монтроз. Та ми в Темплі маємо всі інструменти й методи, щоб відімкнути цю скриню без допомоги ключа.

— Інструменти і методи,

— передражнив його Ксемеріус. — Сказав це так, ніби його лом — це якась небесна магія. Дметься, як жаба на лопуху!

— Ну гаразд, тоді просто візьміть цю скриню з собою, — сказала леді Аріста, обернувшись до дверей.

— Містере Бернард, — покликала вона, — проведіть гостей униз.

— Ти ба! Та всілякого антикваріату в цих Вартових має бути вдосталь! — мовив Ксемеріус. — Отже ж руки загребущі.

— Я протестую! — волала тітка Медді, поки містер Марлі та другий чоловік безмовно тягли скриню до виходу. — Це… це вдирання в приватні володіння. Коли Ґрейс дізнається, що хтось увірвався в її будинок, вона страшенно розсердиться.

— Але поки що це мій будинок, — холодно мовила леді Аріста й попрямувала до виходу. — І тут діють мої правила. Ґвендолін, вочевидь, не усвідомлює своїх обов’язків і є негідним представником роду Монтрозів. Можливо, це можна пояснити її юним віком і мізерним досвідом, але ти, Маделейн, мусила б знати, над чим твій брат працював усе своє життя! Від тебе я точно чекала більшого розуміння сімейних цінностей. Я дуже розчарована. Вами обома.

— Я теж розчарована, — мовила тітка Медді, ставши при цьому руки в боки і сердито зиркнувши на леді Арісту. — Вами обома. Врешті-решт, ми — одна сім’я!

Коли леді Аріста відійшла вже далеченько, так що не могла почути тітку Медді, та звернулася до Шарлотти:

— Люба моя! Як же ти могла?

Шарлотта зашарілась. Здавалось, якоїсь миті вона перетворилася на когось типу сором’язливого містера Марлі, а я роздумувала, де ж подівся мій телефон. Такий незвичайний вигляд Шарлотти треба було неодмінно сфоткати для нащадків або ж для майбутнього шантажу.

— Я не могла допустити, щоб Ґвендолін зруйнувала те, чого вона навіть не розуміє, — мовила Шарлотта, і голос її при цьому навіть трохи здригнувся, — тільки тому, що бажає бути центром подій. Вона… не відчуває належної поваги до таємниці, з якою незаслужено пов’язана. — Шарлотта окинула мене злісним поглядом, який, здавалося, допоміг їй трохи себе опанувати. — В усьому винна ти! — засичала вона з новою силою. — Я навіть запропонувала свою допомогу. Та ба — тобі завжди хочеться ламати якісь правила!

Сказавши це, вона знову перетворилася на саму себе, а потім зробила те, що вміла найкраще: відкинула волосся з лоба і пройшла повз мене.

— О Господи, — простогнала тітка Медді, сівши на краєчок мого ліжка. Ксемеріус при цьому ледве встиг відкотитися убік. — Що ж нам тепер робити? Зламавши скриню, вони одразу заберуть тебе і точно не будуть з тобою панькатися. — Вона витягла з кишені спідниці бляшанку з лимонними льодяниками і поклала собі в рот п’ять цукерок одразу. — Я цього не переживу!

— Не панікуй, бабусю Медді! — я посміхнулась і погладила її волосся. — У скрині лежать мій атлас з географії та збірка творів Джейн Остін, яку ти подарувала мені на Різдво.

— О, ти ба, — полегшено зітхнула тітка Медді, почухавши себе по носі. — Та насправді, я, звичайно, і сама про це здогадалася, — сказала вона, плямкаючи льодяником. — Але де ж…

— Сподіваюся, що в безпеці, — глибоко зітхнувши, я вистромила ноги з-під ковдри. — Але якщо їм заманеться невдовзі повернутися (з дозволом на обшук або чимось таким), то краще мені вже зараз бігти в душ. До речі, щиро дякую за твою вчорашню пораду! Всі кімнати навколо були порожні, а я опинилася якраз у спальні тітки Ґленди і мого колишнього дядька Чарлі!

— Ой, — зойкнула тітка Медді, з переляку проковтнувши льодяник.

До обіду Шарлотта й леді Аріста не з’являлися. Кілька разів на нижніх поверхах дзвонив телефон. Одного разу він задзвонив і в нас — то була мама, яка цікавилася моїм здоров’ям.

По обіді прийшла місіс Перплплам — подружка тітки Медді. Крім їхнього сміху — а хихикали вони, немов двійко маленьких дівчат, — у будинку панувала тиша.

Мене мали забрати в Темпл десь о дванадцятій. До цього ми з Ксемеріусом вирішили трохи погортати світову класику, тобто ту частину моєї «Анни Кареніної», яку написав аж ніяк не Толстой. Сторінки з чотирьохсотої до шестисотої містили уривки з Хронік Вартових. Лукас приписав до них таке:

«Моя дорога внучко, це найцікавіші частини. Але, чесно кажучи, мені ці записи спершу не здалися надто цікавими. Так звані Принципи будови часу, написані особисто графом Сен-Жерменом, уже після першої ж фрази втомили мене на цілий день наперед. Теперішнє вже відбулося в минулому, але, попри це, слід діяти з усією обережністю, щоб не нашкодити теперішньому минулим, перетворюючи його на сьогодення».

— Ти зрозумів, про що тут ідеться? — запитала я Ксемеріуса. — 3 одного боку, щось уже відбулось і відбуватиметься далі точно так, як уже сталося, але з іншого — вірусом незнайомого грипу заражати нікого не можна. Як гадаєш, є у цьому сенс?

Ксемеріус похитав головою.

— Може, просто пропустимо цю сторінку, що скажеш?

Твір якогось доктора Джордано (це ж не могло бути просто збігом, еге ж?), який звався «Граф де Сен-Жермен, мандрівник у часі та пророк: аналіз джерел за матеріалами інквізиційних протоколів і листів», опублікований 1992 року в спеціальному часописі для істориків, починався величезним реченням, яке розтягнулося на вісім рядків і не викликало особливого бажання читати далі.

Здавалося, Ксемеріус думав так само.

— Яка нудота! — прокаркав він.

Я швиденько гортала сторінку за сторінкою, поки не дісталася місця, де Лукас позбирав для нас усі вірші й рими. Деякі я вже знала, а ті, що я бачила вперше, були такими заплутаними, багатозначними, символічними, достоту як видіння тітки Медді. Слова «кров» і «вічність» траплялися по кілька разів на сторінці й частенько римувалися з «любов» і «епічність».

— Це тобі не Гете… — підтримав мої думки Ксемеріус. — Звучить так, ніби кілька п’яндиголів надумали заримувати щось таке, що купи не тримається. Так, давай-но помізкуємо, що там у нас римується зі словом «нефрит»? Іврит, бандит… ні, я за «ворожбит» — це звучить загадково і кумедно.

Я не стрималась і посміхнулась — вірші й справді були поганенькі.

Та було очевидно, що Леслі накинеться на них як справжній детектив — загадкові ребуси вона любить як ніхто інший. Леслі була абсолютно впевнена, що читання «Анни Кареніної» неабияк прояснить нам ситуацію.

— Це початок нової ери, — драматично заявила вона сьогодні вранці, помахавши книгою. — Хто володіє знаннями, той має владу. — Вона затнулася. — Це, здається, з якогось фільму… Тільки не можу пригадати, з якого саме. Та байдуже. Зараз, нарешті, ми можемо поринути в справу.

Можливо, вона мала рацію. Хоча, коли за кілька годин я сиділа на зеленій канапі в 1953 році, мені зовсім не здавалося, що я стала тепер володарем якоїсь там особливої сили або влади. Я відчувала себе страшенно самотньою. І понад усе мені хотілося, щоб зараз поруч зі мною опинилася Леслі чи бодай Ксемеріус.

Я байдуже гортала сторінку за сторінкою та враз натрапила на уривок, про який говорив містер Марлі. У жовтні 1782 року в хроніках справді виявився такий-от фрагмент:

«Отже, перед від’їздом граф знову роз’яснив нам деякі пункти майбутніх подорожей у часі, що їх відбуватимуть жінки, особливо народжений останнім Рубін. “Ніколи не варто недооцінювати жіночий потяг до містики та руйнівну силу жіночої цікавості”».

Ще б пак. Я одразу ж повірила, що це слова самого графа, і мені навіть здалося, ніби я чую його голос.

«Руйнівна сила жіночої цікавості…» — якесь жахіття.

Ця писанина нагадала мені про бал, який, на жаль, вдалося лише перенести, а не скасувати. А потім я з сумом згадала, що невдовзі мені доведеться перетнутися з графом.

Я зітхнула та почала вивчати Золоті правила, які переважно стосувалися честі й совісті, а також суворо забороняли змінювати хоч щось у минулому, що могло б вплинути на майбутнє.

Отже, правило номер чотири таке: «Забороняється прихоплювати предмети з одного часу в інший». О, та мені здається, я порушувала це правило під час кожного свого стрибка! Втім, так само, як і правило номер п’ять: «Забороняється впливати на долю людей у минулому».

Я прикусила нижню губу та поклала книгу на коліна. Я замислилась. А може, Шарлотта справді має рацію і я тільки те й роблю, що ламаю правила, просто так, із принципу?

Цікаво, що відбувається зараз у моїй кімнаті? Може, там шастає вже цілий загін Вартових? Або Вартові нишпорять уже по всьому нашому дому разом із собаками і металошукачами? Мені все ж таки не здалося, що Шарлотта піймалася на наш хитрий виверт.

Містер Марлі, який виглядав, ніби змокла курка, взявся провести мене до будинку. Було помітно, що йому ледь вистачало сил, щоб підвести на мене очі, хоча він щосили намагався вдавати, ніби нічого не сталося.

— Здається, йому соромно, — мовив Ксемеріус. — Я дуже хотів би помилуватися на його тупу пику, коли він зламав-таки нашу скриньчину. Сподіваюся, що від хвилювання він впустив лом собі прямо на ногу.

Ох і ганебний, мабуть, був момент для містера Марлі, коли він відчинив скриню і вздрів там мої книги. Утім, для Шарлотти, звісно, теж. Проте вона так швидко точно не здасться.

Містер Марлі, поки ми йшли від штаб-квартири Вартових до лімузина, розкрив наді мною чорну парасольку і весь час намагався завести невимушену бесіду — напевно, таким чином він намагався заглушити почуття провини.

— Сьогодні справді свіженько, вам не здається? — різко кинув він.

Ну це вже занадто. Не стримавшись, я відповіла йому таким же тоном:

— Авжеж. І до речі, коли мені повернуть мою скриню?

Йому нічого не лишалось, як почервоніти.

— Можна я хоча б книги заберу, чи ви знімаєте відбитки пальців?

Сьогодні мені його було зовсім не шкода.

— Ми… на жаль… неправильно… — пробурмотів він, а ми з Ксемеріусом в один голос:

— Що?

Містер Марлі дуже зрадів, коли біля виходу ми натрапили на містера Вітмена, який явно щойно приїхав. Він виглядав наче кінозірка з червоної доріжки.

Легким рухом містер Вітмен скинув свій елегантний плащ, струсив із волосся краплі дощу і посміхнувся нам, показавши ідеально білі рівні зуби.

При цьому бракувало тільки грому і блискавки. Якби на моєму місці була Синтія, вона точно зомліла б від такої краси. Та я була зовсім байдужа до його зовнішнього вигляду і чарів, які він перевіряв на мені лише вряди-годи. До того ж Ксемеріус за його спиною корчив кумедні пики і ставив йому роги.

— Я чув, Ґвендолін, тобі вже значно краще? — запитав містер Вітмен.

Цікаво, від кого це він таке чув?

— Трішки.

Оскільки мені аж ніяк не хотілося зараз загострювати увагу на цій вигаданій хворобі, але кортіло рвонути далі, то я заторохкотіла, як горохом у стіну:

— Я саме запитала в містера Марлі, що буде з моєю скринею. Може, ви знаєте, коли я зможу отримати її назад? І взагалі, чому ви її в мене забрали?

— Молодчага! Найкраща тактика захисту — це напад, — вигукнув Ксемеріус. — Я впевнений — ти чудово впораєшся і без мене. Тож я полетів тоді назад додому. Трішки почитаю… Тобто я хотів сказати, політаю, простежу, щоб усе було гаразд. Ну, скоро побачимося, бувай!

— Я… ми… помилкова інформація… — і далі ковтав слова містер Марлі.

Містер Вітмен розлючено прицмокнув. На його тлі містер Марлі виглядав ще безпорадніше.

— Марлі, ви можете вирушати на обід.

— Саме так, сер. Обід. — Мені навіть не довелося дуже старатися — Марлі клюнув на приманку.

— Твоя кузина підозрює, буцімто ти маєш якийсь предмет, який тобі не належить, — зауважив містер Вітмен, почекавши, поки Марлі відійде подалі. При цьому мій учитель пас мене поглядом. За красиві карі очі Леслі дала йому прізвисько «Білченя». Та зараз, як він не намагався, його погляд не випромінював жодної ніжності й теплоти, яку, здається, асоціюють із карими очима. Його пильний погляд швидко остудив мій запал сперечатися і сховав кудись подалі. Раптом мені захотілося, щоб поруч опинився містер Марлі — з ним принаймні було значно легше, ніж із містером Вітменом, якого непросто було обдурити, може, тому що він мав учительський досвід. А проте я таки спробувала.

— Шарлотта почувається дещо відчужено, — пробурмотіла я, понуривши голову. — Зараз їй дуже складно, тому вона намагається знайти те, чого насправді немає, щоб знову… привернути до себе увагу.

— Авжеж, так думають й усі інші, — задумливо мовив містер Вітмен. — Проте я вважаю Шарлотту стійкою особистістю, якій таке ні до чого. — Він нахилився до мене так, що я відчула запах його лосьйону після гоління. — Якщо ж її підозра підтвердиться… Я не впевнений, що ти усвідомлюєш наслідки своїх дій.

Отакої! Ось ми і залишилися удвох. Я примусила себе підвести на нього очі.

— Я можу хоча б дізнатися, про який це предмет ідеться? — задерикувато запитала я.

Містер Вітмен, піднявши брову, здивовано посміхнувся:

— 0, Ґвендолін, мені починає здаватися, що я тебе недооцінював! Але це не значить, що ти маєш переоцінювати сама себе.

На мить ми завмерли, не зводячи одне з одного очей. Я раптом відчула себе цілком спустошеною. Що принесе мені вся ця гра на публіку? Що, коли просто віддати другий хронограф Вартовим і хай буде що буде? Та раптом десь глибоко в серці я ніби почула голос Леслі: «Ну ж бо, запануй над собою, зараз же!» Але навіщо? Я все одно блукаю в пітьмі й мої пошуки безрезультатні. Мабуть, містер Вітмен має слушність: я надто вже сильно себе переоцінила і лише все заплутала. Я навіть не знала точно, навіщо звалила на себе все це нервування. Може, варто, нарешті, перекласти відповідальність і рішення на когось іншого?

— Ну? — запитав містер Вітмен ніжним голосом, а його погляд справді потеплішав. — Бачу, ти хочеш мені щось сказати, Ґвендолін?

Можливо, я таки зробила б це, якби до нас тієї миті не підійшов містер Джордж.

— Куди ж ти поділася, Ґвендолін? — сказав він, і моя хвилинна слабкість враз розвіялася. Містер Вітмен спересердя прицмокнув, але не наважився продовжити нашу розмову в присутності містера Джорджа.

Тож я знову тут, у 1953 році, на зеленій канапі, на самоті, відстоюю свої погляди і вже більше починаю вірити у власні сили.

— Знання — це сила, — спробувала підбадьорити я себе. А потім міцно зціпила зуби і розгорнула книгу.

Лукас здебільшого переписав записи Вартових 1782 і 1912 років, адже ці роки, «дорога моя внучко, надто сильно стосуються саме тебе. У 1782-му розбито так званий Флорентійський Альянс і у Внутрішньому Колі викрили зрадника. Хроніки Вартових не дають нам прямої згадки про ці події, але, за записами, ви з Ґідеоном були до цього причетні».

Я звела очі. Може, це натяк на бал, який я так шукала? Та навіть якщо так, через це я не порозумнішала. «Дякую, любий дідусю», — зітхнула я. Це така ж корисна інформація, як «Стережись канапок із пастормою». Я перегорнула сторінку.

— Ти тільки не лякайся, — почувся голос за моєю спиною.

Цю фразу точно потрібно внести до списку останніх фраз, які доводиться почути прямо перед смертю (одразу ж після «Та він не заряджений» і «Це ж просто гра»). Звісно, я тут же страшенно злякалася.

— Та це всього лише я.

За канапою стояв Ґідеон і зарозуміло посміхався мені. Від його погляду я почала дивно почуватися і в мені завирували суперечливі почуття, контролювати які я не могла.

— Містер Вітмен вважає, що зараз моя скромна компанія тобі не зашкодить, — невимушено мовив Ґідеон, — а я раптом згадав, що тут терміново треба поміняти лампочку.

Він підкинув лампочку до стелі, немов справжній жонглер, впіймав її та граційно опустився на канапу поруч зі мною.

— А в тебе тут затишно. О, кашемірове покривало! І виноград. Гадаю, місіс Дженкінс тебе явно любить.

Та я весь час не зводила очей з його блідого гарного обличчя, намагаючись опанувати себе та заспокоїтися. І спромоглася лише закрити «Анну Кареніну».

Ґідеон уважно спостерігав за мною, його погляд ковзав по моєму чолі, вниз до очей і потім до рота. Я хотіла відвернутися і відсунутися від нього, але водночас мені не вистачало його погляду, бо я й далі зачаровано витріщалася на нього, немов кролик на удава.

— Може, скажеш мені хоча б «привіт»? — запитав він і подивився мені в очі. — Навіть якщо ти на мене досі сердишся.

При цьому куточки його губ глузливо підскочили догори, і це вивело мене із заціпеніння.

— Дякую, що нагадав.

Я відгорнула волосся з чола, випростала спину і знову відкрила книгу, цього разу десь на початку. Просто ігноруватиму його — хай не думає собі, що між нами все добре.

Але Ґідеона не так просто було спекатися. Він поглянув на стелю:

— Щоб замінити цю лампочку, мені доведеться ненадовго вимкнути світло. На якийсь час тут буде темно.

Я мовчала.

— Маєш ліхтарика?

Я нічого не відповіла.

— З іншого боку, сьогодні лампочка, здається, світить цілком стерпно. Може, хай уже буде, як є?

Я відчувала на собі його погляд, він немов торкався мене, але я й далі вперто витріщалася в книгу.

— Гм, можна мені трохи твого винограду?

І тут мені терпець увірвався.

— Авжеж, бери, тільки дай мені спокійно почитати! — пирхнула я. — І замовкни, гаразд? Мені зовсім не хочеться заводити тут із тобою балачки.

Якийсь час Ґідеон мовчки їв виноград. Я перегорнула сторінку, хоча не прочитала ані слівця.

— Мені сказали, що вже сьогодні зранку в тебе побували відвідувачі, — він заходився жонглювати двома виноградинами. — Шарлотта щось говорила про таємничу скриню.

Так он у чім сила, що кобила сива. Я поклала книгу на коліна.

— Отже, ти все правильно почув про балачки?

Ґідеон широко посміхнувся.

— Агов, але ж це зовсім не балачки. Мені цікаво, чому це раптом Шарлотта вирішила, що в тебе може бути щось таке, що тобі передали Люсі й Пол.

Ага, він тут, щоб вивідати щось у мене, це ж ясно як білий день. Можливо, за наказом Фалька чи ще когось. «Будь до неї лагідніший, тоді вона точно видасть усі таємниці». Вважати жінок дурепами — це, напевно, така сімейна риса де Віллерзів.

Я перекинула ноги на канапу і вмостилася на турецький лад. Отакій роздратованій мені було значно легше дивитися йому в очі, у мене навіть губа не тремтіла.

— Краще спитай Шарлотту, як це спало їй на думку, — холодно сказала я.

— Я вже питав. — Ґідеон так само всівся по-турецькому.

Тепер, сидячи одне проти одного на цій канапі, ми нагадували двох індіанців. Цікаво, чи існує щось абсолютно протилежне люльці миру?

— Вона гадає, що ти якимось чином роздобула вкрадений хронограф, а брат, сестра, ваша бабця-тітка і навіть дворецький допомагають тобі це приховувати.

Я похитала головою.

— Не думала, що колись таки скажу тобі це, але Шарлотта, вочевидь, має бурхливу уяву. Щойно вона побачила, як по хаті пронесли стару скриню, так у неї одразу стріха поїхала.

— І що ж було в тій скрині? — запитав він, ніби не вельми зацікавившись. Люди добрі, як усе передбачувано!

— Нічого! Ми використовуємо цю скриню замість картярського столу, коли граємо в покер. — Мені самій ця думка так сподобалася, що я не могла не посміхнутися.

— Аризонський голдем? — уточнив Ґідеон, уже пожвавившись.

Ха-ха.

— Техаський голдем[27], — сказала я.

Невже він думає, що мене можна вивести на чисту воду за допомогою такого дешевого трюку! Тато Леслі навчив нас грати в покер, коли нам було по дванадцять. Він чомусь вважав, що дівчатка зобов’язані вміти грати в покер, чому — він нам так і не сказав. Проте завдяки йому ми знали всі хитрощі й неперевершено блефували. Леслі досі нишком чухала ніс, коли отримувала хорошу карту, щоб я теж була в курсі.

— В «омаху»[28] теж граємо, але рідше. Ну ти ж розумієш, — я нахилилася до нього і довірчим тоном правила далі, — азартні ігри в нас удома заборонені — моя бабуся встановила жорсткі правила. Чесно кажучи, ми почали грати, аби зробити їй наперекір: тітка Медді, містер Бернард, Нік і я. Для нас це страшенно весело.

Ґідеон підвів брову. Скидалося на те, що його вразило це зізнання. Тут я на нього не ображалася.

— Можливо, леді Аріста має рацію, бо всі вади походять від азартних ігор, — продовжувала я. Зараз я почувалася у своїй стихії. — Спочатку ми грали тільки на лимонні льодяники, та потім ставки зросли. Мій брат програв усі свої кишенькові гроші минулого тижня. Ох, якби леді Аріста дізналася про це! — Я ще трохи нахилилась уперед і глянула Ґідеону прямо в очі. — Тож, будь ласка, не викажи нас Шарлотті, бо вона одразу ж нас викриє. Ліпше вже хай вигадує свої історії про вкрадені хронографи!

Задоволена власною винахідливістю, я всілась на місце.

Ґідеон нібито повірив. Деякий час він спостерігав за мною мовчки, а потім зненацька простягнув руку і погладив мене по волоссю. Це враз порушило мій спокій.

— Припини! — Він, либонь, готовий був застосувати будь-які засоби, аби все розвідати. От же ж «ге» на паличці. — Що ти взагалі тут робиш? Мені не потрібна компанія. — Ці слова прозвучали менш уїдливо, ніж мені хотілось, я говорила радше плаксиво. — Невже тобі не треба бігти виконувати таємні доручення та збирати кров мандрівників у часі?

— Це ти про вчорашню «Операцію Шаровари»? — Він облишив пестити моє волосся, але тепер узяв одне пасемко і бавився ним. — Її виконано. Кров леді Берлі вже міститься в хронографі. — Якусь хвилю його погляд ковзнув повз мене вдалину, але потім хлопець опанував себе. — Бракує тільки леді Тілні, Люсі й Пола. Проте нам не відомий основний час перебування Люсі й Пола, а також із якими іменами вони там живуть, тож це ще треба з’ясувати. А от про кров леді Тілні я подбаю вже завтра вранці.

— Я думала, в тебе виникли певні сумніви, що ця справа не така вже й добра, — сказала я, звільняючи волосся з його руки. — Що, коли Люсі й Пол мають слушність і Коло Дванадцяти не мусить замкнутися? Ти ж сам казав, що це можливо.

— Так і є. Але я не збираюся доповідати про це Вартовим. Ти — єдина, кому я це сказав.

Ач, який хитрий психологічний хід! «Ти — єдина, кому я довіряю».

Але я теж можу хитрувати, якщо захочу (чого варта ця історія з покером!).

— Люсі й Пол говорили, що довіряти графові не можна. Це може призвести до чогось лихого. Ти в це віриш?

Ґідеон похитав головою. Його обличчя несподівано стало серйозним і напруженим.

— Ні, мені не здається, що він лихий. Я тільки думаю, що… — він затнувся. — Я думаю, що він підпорядковує благополуччя однієї людини загальному добру.

— Навіть власне?

Він не відповів і знову простягнув руку. Цього разу він накрутив мої кучері на палець, як на бігуді. Нарешті промовив:

— Ось припустимо, що ти можеш зробити якесь сенсаційне відкриття: винайти ліки від раку та СНІДу і геть усіх хвороб. Але в ім’я цього тобі потрібно відправити на смерть одну людину.

Хтось повинен померти? Невже саме тому Люсі й Пол украли хронограф? Тому, що ціна здалася їм занадто високою, почула я слова моєї мами. Ціна — це людське життя? У моїй пам’яті відразу ж спливли сцени з фільмів — перевернуті хрести, людські жертвоприношення й чоловіки в каптурах, які бубонять собі під ніс якісь таємничі заклинання. В принципі, на Вартових ці дядьки не надто скидалися, за певним винятком, звичайно.

Ґідеон дивився на мене вичікувально.

— Пожертвувати життям одного заради порятунку багатьох? — пробурмотіла я. — Ні, я гадаю, ціна занадто велика. Просто з прагматичних міркувань. А ти як думаєш?

Ґідеон довго мовчав, замислившись. Погляд його блукав по моєму обличчю, а рука й далі бавилася з моїм кучериком.

— Так, я теж так думаю, — сказав він нарешті. — Мета не завжди виправдовує засоби.

— Чи означає це, що ти більше не виконуєш того, що вимагає від тебе граф? — запально й дещо грубувато запитала я. — Граєшся, приміром, з моїми почуттями? Або з волоссям?

Ґідеон прибрав руку від мого волосся і здивовано на неї витріщився, ніби вона взагалі належала не йому.

— Я не… Граф не наказував мені гратися з твоїми почуттями.

— Та невже? — зненацька я знову розлютилася на нього. — А от мені він дещо сказав. Він був у захваті від твоїх можливостей, хоча ти мав обмаль часу для того, щоб підпорядкувати собі саме мої почуття, бо змарнував так багато енергії на неправильну жертву — Шарлотту.

Ґідеон зітхнув і потер лоба долонею.

— Ми з графом справді мали кілька розмов про… загалом, кілька чоловічих розмов. Він… — і, прошу тебе, ця людина жила понад двісті років тому, тож зважай і на це! — …гадає, що дії жінки повністю підпорядковані почуттям, у той час як чоловік керується розумом. Тому для мене було б набагато зручніше, якби моя «часова» товаришка закохалася в мене і я міг би контролювати її. Я думав…

— Ти… — гнівно перебила я. — Ти думав, що я теж допомагатиму вам.

Ґідеон скинув ноги на підлогу, встав і заходив кімнатою вперед-назад. Зненацька він засмутився.

— Ґвендолін, я ж тебе ні до чого не змушував, чи не так? Навпаки, часто не досить добре до тебе ставився.

Я отетеріло дивилася на нього.

— І за це я маю бути тобі вдячна?

— Звичайно, ні, — мовив він. — Або так.

— І за що ж?

Він глянув на мене.

— Чому дівчата бігають тільки за тими хлопцями, які зневажають їх? Чудові хлопці, очевидно, їм не цікаві. Іноді важко зберегти повагу до дівчат. — Він досі розлючено ходив кімнатою широкими кроками. — Хлопчикам із відстовбурченими вухами і прищами вони нічого не вибачають.

— Який же ти цинічний і поверховий, — мене приголомшив різкий поворот розмови.

Ґідеон знизав плечима.

— Тоді скажи мені, чи ти дозволила б поцілувати себе містеру Марлі?

На якусь мить я занепокоїлася. У його словах, можливо, і була крихта правди… Але потім я заперечливо похитала головою.

— Ти забув дещо важливе, захопившись своїми звинуваченнями. Попри те що в тебе не було прищів, а тільки висока самооцінка, я зроду б не дозволила тобі себе поцілувати, якби ти не брехав мені й не прикидався, що маєш до мене почуття. — Зненацька на моїх очах забриніли сльози. Мій голос тремтів, але я говорила далі: — Я б… не закохалася в тебе.

Ну а якби і закохалася, то ніколи б цього не показала.

Гідеон відвернувся. Якийсь час він стояв нерухомо, а потім несподівано щосили вгатив у стіну.

— Чорт забирай, Гвендолін! — процідив він крізь зуби. — Ти це серйозно? Хіба ти не брехала мені весь цей час?

Поки я шукала відповідь — Гідеон був мастак викручуватися, — мені знову запаморочилося, і гірше, ніж будь-коли. Злякавшись, я притиснула до грудей «Анну Кареніну». Пакувати вже точно не було коли.

— Ти справді дозволила себе поцілувати, але ніколи мені не довіряла, — почула я ще слова Ґідеона. Оце й усе, бо вже за мить я опинилася в сьогоденні й мусила зосередити всі свої зусилля, аби мене не вивернуло просто під ноги містерові Марлі.

Коли мій шлунок нарешті заспокоївся, поряд зі мною з’явився Гідеон і сперся на стіну. З його обличчя зникла лють, і він посміхнувся мені.

— Я страшенно хочу зіграти з вами партію в покер, — сказав він. — Я, до речі, теж чудово блефую.

З цими словами він вийшов із кімнати, навіть не обернувшись.

РОЗДІЛ 8

З інквізиційних протоколів

домініканського патера Жан-Петро Барібі

Бібліотека університету в Падуї

(Розшифрував, переклав і опрацював доктор М. Джордано)

25 червня 1542 р.

Нині я й далі проваджу розслідування в монастирі С. щодо юної Елізабетти, котра, як каже її рідний батько, зайшла в тяж од демона. У доповіді на ім’я Глави Конгрегації я не крився зі своїм припущенням, буцімто М. занадто — висловлюючись зичливо — схильний до релігійних прогорів і вважає, що має покликання від нашого Господа викоренити зло світу сього. Для нього, певно, легше звинуватити власну дочку у відьомстві, ніж визнати, що вона не відповідає його уявленням про непорочність. Раніше я вже згадував, що він має добрі стосунки з Р. М., а той доволі впливовий у цьому регіоні, через що цю справу досі ніяк не закриють. Допитували свідків, але то було геть-чисто знущання. Дві юні однокурсниці Елізабетти засвідчили слова віконта про те, що в монастирському саду бачили демона. Маленька Софія, яка так і не здолала ґрунтовно пояснити, яким робом опівночі вона цілком випадково опинилась у тамтешніх садових кущах, описувала рогатого велетня, вогненноокого та з ратицями. Нібито він, як не дивно, спершу заграв Елізабетті на скрипці, а відтак її звабив. Інша самовидиця, близька приятелька Елізабетти, справила враження набагато кмітливішої. Ця дівчина розповіла про ошатно вбраного й високого молодика, який зводив Елізабетту красними словами, нібито з’являвся невідь-звідки і безслідно щезав. Проте сама вона навіч цього не бачила. Тим часом Елізабетта виповіла мені, що юнак, який так вправно подолав монастирські мури, не має ні рогів, ані ратиць, походить із шанованого роду і що вона навіть знає його на ім’я. Я вже було втішився, що все нарешті з’ясується, аж тут вона докинула, що, на жаль, не може з ним сконтактувати, бо ж прилітає той до неї з майбутнього, точніше з року 1723-го від Різдва Христового.

Мій відчай щодо душевного стану моїх підопічних годі й уявити — я вельми сподіваюся, що Глава Конгрегації забере мене якнайшвидше до Флоренції, де я матиму справжні справи.

З парчевого корсета здіймалися мерехтливі райські птахи, квіти і листя небесних та сріблястих тонів. Шовк на рукавах і спідниці, важкий і темно-синій, шарудів і мінився, наче море похмурої днини. У такій сукні будь-яка дівчина виглядала б королівною. Хоч я і знала це, варто було глянути на себе в дзеркалі, як мені просто відбирало мову: такий величний і тендітний вигляд я мала.

— Ох… як же красиво! — захопилась я.

Ксемеріус умить засопів — він саме всівся на шмат парчі біля швейної машинки і длубався в носі.

— Ну вже ці дівчата! — буркнув він. — Спершу щосили опираються, аби лише втекти від цього балу, та варто їм начепити якесь старе ганчір’я — і на тобі, вони вже вмлівають від щастя.

Не звертаючи на нього уваги, я обернулася до авторки цього прекрасного шедевра.

— Але ж та, перша, сукня теж була нівроку.

— Авжеж, я знаю, — посміхнулася вона. — Ми не можемо викорристовувати її другий рраз.

— Мадам Россіні, ви — майстриня-чарівниця!

— N’est-ce pas?[29] — вона підморгнула мені. — Така майстриня, як я, моше дозволяти собі перекрроювати все наново. До білої перруки та перша сукня здавалася мені надто білою. До твого кольору обличчя потрібен виразніший… як ви це кашете… Контрраст!

— Ой, ще ж перука… — зітхнула я. — Знову вона все зіпсує. А можете мене сфотографувати?

— Bien sûr[30], — мадам Россіні загадала мені, аби я стала на дзиґлик біля трюмо, і взяла мій телефон.

Ксемеріус, розгорнувши крила, перелетів до мене ближче і незграбно всівся на порцелянову статуетку з перукою.

— До речі, ти вже в курсі, які комахи зазвичай водяться у такій-ото копиці? — Він задер голову і подивився вгору на напудрене громадище з пишних кучерів. — Воші, точно тобі кажу. Міль. А може, і щось гірше, — він театрально змахнув лапкою і шепнув: — Чого варте лише його ім’я — ТАРАНТУЛ.

Я ледве не бовкнула Ксемеріусу, що всі його міські легенди старезні як світ, і демонстративно позіхнула.

Ксемеріус впер кігті в боки і заявив:

— Та це ж щира правда! І, прошу зауважити, що, крім усіляких там павуків, ти мусиш остерігатися ще й одного злостивого графа. І якщо ти, захоплена маскарадом, раптом про це забула, то я саме нагадую.

На жаль, тут він мав слушність. Вартові сьогодні засвідчили, що я вже одужала і цілком готова до відвідування балу. Тож я прагнула тільки одного — думати про щось добре. А де ж краще міркувати про добре-приємне, як не в ательє мадам Россіні!

Я суворо зиркнула на Ксемеріуса, відвернулася і заходилася розглядати напхом напхані одежні шафи. Там лежало все таке вишукане, одна сукня краща за іншу.

— А у вас часом немає чогось такого в зелених барвах? — запитала я.

Переді мною зринуло запрошення на вечірку Синтії. Леслі пропонувала вирядитися марсіанами. «Нам потрібні тільки зелені мішки для сміття, двійко чистильних йоржиків, бляшанки з-під консервів і кульки з пінопласту, — говорила вона. — Клацнемо степлером, трохи приклеємо — і ми з тобою за кілька хвилин перетворимося на крутих, потужних марсіан. Так би мовити, станемо живими витворами модерного мистецтва. Дешево й сердито!»

— У зелених барвах? Mais oui[31], — промовила мадам Россіні. — Поки всі гадали, що та рруда мамзеля стрибатиме в часі, я використовувала багато зелених баррв. Це добрре пасувало б до ррудої стріхи і зелених очей тієї дівки.

— Гай-гай, — озвався Ксемеріус і погрозив кігтиком мадам Россіні. — Ви, голубонько, вибираєте небезпечні теми.

Він казав правду. «Та дівка» явно не входила зараз до списку доброго-милого, про що мені хотілося б думати (але якщо Ґідеон справді надумає прийти на цю вечірку з Шарлоттою, я точно не вештатимуся там у сміттєвому пакеті, хай Леслі хоч що торочить про круті костюми та модерне мистецтво).

Розчесавши мені волосся, мадам Россіні стягнула його у хвостик на потилиці.

— До слова кажучи, нині ввечері він теж буде в зеленому, темна баррва штормового моря. Я чимало годин міркувала над кольорами, які б пасували до твоєї сукні. А вже насамкінець я перевірила, як ці баррви виграють при світлі свічок. Absolument onirique![32] Ви двоє будете як король і королева моря.

— Апсолюма-а-ан, — прогугнявив Ксемеріус. — І якщо ви не віддасте Богові душу, то колись-таки у вас буде повна хата маленьких морських принців і принцес.

Я зітхнула. Здається, Ксемеріус хотів повернутися додому й наглядати далі за тим, що робить Шарлотта. А тим часом він залюбки знову провів мене в Темпл. Хоча це дуже приємно, бо хто ж, як не Ксемеріус, знає, як я боюся цього балу.

Розділивши моє волосся на три пасма, мадам Россіні заплела їх у косу і зашпилила на потилиці. А сама замислено наморщила чоло:

— У зелених баррвах, кажеш? Дай-но подумати. О, у нас є костюм для прогулянок верхи кінця вісімнадцятого століття із зеленого оксамиту. А ще є — ох, як же фантастік у мене вийшло — вечірнє вбрання від 1922 року, кольору болотяного зілля, та ще й із головним уборром, накидкою і сумочкою — très chic[33]. Крім того, я перешила кілька суконь від будинку моди Баленсіаґа — їх у шістдесятих роках носила Ґрейс Келлі. Моя перрлина — бальна сукня баррви рошевих пелюсток, у ній ти теж будеш неперевершена.

Мадам Россіні обережно взяла перуку на підставці. Біле як сніг штучне волосся прикрашали блакитні стрічки та парчеві квіти. Сама зачіска трохи нагадувала багатоярусний весільний торт. А перука трішки пахнула ароматом ванілі й помаранчів. Мадам Россіні вправно начепила цей волосяний торт мені на голову, і та миттю перетворилася на щось таке, як велике пташине гніздо. Поглянувши в люстро, я насилу себе впізнала.

— Я виглядаю зараз як щось середнє між Марією-Антуа- неттою і моєю бабцею, — сказала я. А ще через мої коричневі брови я скидалася на розбійника Готценплотца[34], який перевдягся жінкою.

— Що за дуррня! — заперечила мадам Россіні, прикріплюючи перуку. Масивні шпильки, що нагадували маленькі кинджали з блискучими скляними вістрями, поблискували блакитними зірками серед рівненько укладених кучерів.

— Тут уся річ у контррастах, лебедонько, контррасти — це чи не найголовніше, що моше бути. — Вона показала на відкриту косметичку на комоді. — А тепер настала черга макіяжу. Темні імлисті очі — ось справдешній штиль вісімнадцятого століття. Дрібка пудри — et parfaitement[35] Сама досконалість. Ти будеш неперевершеною на балу.

Хоча цього вона не могла знати, бо вона ж ніяк не зможе гам побувати. Я посміхнулась.

— Ви така добра до мене! Ви взагалі найдобріша. А за ваші сукні вам мали б вручити «Оскара».

— Авшеш,

— скромно мовила мадам Россіні. — Вашливо, щоб ти сідала в авто головою вперред і точно так же виходила з нього, моя крралечко!

Підвівши мене до лімузина, мадам Россіні допомогла сісти всередину. Я почувалася як матуся Мардж Сімпсон[36], хіба що споруда на моїй голові була білою, а не блакитною, і, на щастя, вона таки вміщувалася в машині.

— Чудасія — як така струнка особа може займати аж стільки місця, — пожартував містер Джордж, коли я підняла свої спідниці та взялася акуратно розправляти їх на сидінні.

— Що й казати! Такій сукні можна сміливо давати окремий поштовий індекс.

Мадам Россіні послала мені на прощання веселий повітряний цілунок. Ох, яка ж вона чудова! Перед мадам Россіні я забувала про те, яким страшним є зараз моє життя. Авто рушило. І зараз же відчинилися двері штабу, а звідти, як циган з пасіки, вискочив Джордано. Підголені брови він склав дашком, а на лиці напевно страшенно зблід, хоча під кремом це так просто не помітиш. Його рот то закривався, то відкривався, товсті губи безпорадно плямкали, через що він нагадував викинуту на берег рибину. На щастя, я не чула, що він там товкмачив мадам Россіні, але я чудово могла уявити ці слова: «Ох і дурепа! Вона ж геть не тямить про історію і менует. Та вона ж усіх нас виставить на глузи своїм невіглаством! Страшенний сором».

Мадам Россіні в’їдливо посміхнулась і сказала йому щось таке, від чого риб’яча пелька Джордано несподівано стулилася. Як шкода, що вони лишилися позаду, коли водій повернув на маленьку вуличку, яка вела до Стренду.

Я посміхнулася, відкинувшись на сидінні. Та враз мій чудовий настрій де й подівся, а натомість відчулися напруга й страх. Я боялася чи не всього: невідомості, гамірної юрби людей, позирків, розпитувань, танців і найбільше, ніде правди діти, зустрічі з графом. Ці жахіття марилися мені сьогодні вночі, перетворившись на кошмари, хоча я вже тішилася, що нарешті маю нагоду проспати без перерви цілу ніч. А перед пробудженням мені наснилося казна-що, ніби я перечепилася через спідницю, зашпорталася і покотилася вниз довжелезними сходами, просто до ніг графові Сен-Жермену. А той, навіть не торкаючись мене, підвів мене, тримаючи за горлянку і репетуючи чомусь голосом Шарлотти: «Ти — ганьба для всієї родини!»

А коло нього стовбичив містер Марлі, тримаючи в руках наплічник Леслі, й докоряв: «У тебе на електронному проїзному залишилося всього фунт і двадцять центів!»

— Що за брехня, я щойно поповнила рахунок! — Сьогодні вранці на уроці країнознавства Леслі до сліз реготала з мого сну. Хоча, взагалі-то, він таки десь мав слушність, бо вчора після школи, коли Леслі сідала в автобус, у неї поцупили наплічник. Якийсь чоловік грубо зірвав його зі спини і накивав п’ятами. Як говорила Леслі, біг він, певно, прудкіше за найкращого британського спринтера Двейна Чемберса[37].

Одначе ми вже трохи звикли до витівок Вартових. А від Шарлотти (яка явно причетна до цього) то й взагалі чогось іншого годі й сподіватися. Та попри це, такий спосіб здався нам трішки… так би мовити… нетактовним. Останнім доказом наших припущень став той факт, що на зупинці біля Леслі стояла краля з сумочкою фірми «Hermès». Якщо вже сказати по-правді, то який поважний злодій ризикнув би заради якогось пошарпаного наплічника, коли поруч — французька розкіш?

Ксемеріус переповів, що вчора, щойно я вийшла з дому, Шарлотта винишпорила всі закутки моєї кімнати в пошуках хронографа, не обминаючи жодного сховку. Ще й під подушку (що й казати — оригінальне місце!) не забула зазирнути. Ретельно обшукавши шафу, вона нарешті виявила шматки гіпсокартону і, переможно вишкірившись (за словами Ксемеріуса), полізла рачки в самісінькі нетрі шафи. І вона геть не злякалася мого старого друга-павука (як сказав Ксемеріус). До того ж вона не відчула жодної награної відрази, порпаючись у нутрощах запилюженого крокодила.

Ех, додумалася б вона до цього на день раніше… Але «відстанеш годиною — не здоженеш родиною», — полюбляє говорити леді Аріста. Розчарована Шарлотта вилізла з шафи і зосередилася на Леслі. І це коштувало моїй найкращій подрузі наплічника. Та й нехай — тепер у Вартових є проїзний на місяць, маленька мапа міста, вишневий блиск для губ і кілька бібліотечних книжок про паводок у східній дельті Ґанґу. Ото, власне, і все.

Такої поразки Шарлотта не могла сховати під зарозумілою міною, яку вона начепила, коли сідала нині снідати. А от леді Аріста визнала найбільшу зі своїх помилок.

— Скриня вже в дорозі й невдовзі знову буде вдома, — холодно оголосила вона. — Як на мене, нервова система Шарлотти трохи перенапружена. І мушу зауважити, що через це ми були введені в оману. Проте інцидент наразі слід вважати завершеним, а отже, можна звернутися до інших тем.

Таке рішення, принаймні з боку леді Арісти, було цілковито правильним. Шарлотта, чуючи це, напружено витріщалася на свою тарілку, а решта тим часом знічено перезирнулася і слухняно переключилася на якусь одну річ, що спала на думку, — погоду.

Опиралася тільки тітка Гленда. Її шию мерщій укрили червонясті плями: їй не хотілося завершувати цю болючу тему.

— Ви напустилися на бідолашне дівчатко зі своїми докорами, проте натомість маєте дякувати Шарлотточці, що вона досі вболіває за спільну справу і намагається бути на осторозі, — не втрималася вона. — І що ж виходить? За її добро та її в ребро. Я впевнена, що…

Ми так і не довідалися, в чому саме впевнена тітка Ґленда, бо леді Аріста урвала її крижаним тоном:

— Якщо ти не бажаєш говорити на інакшу тему, то ти завше маєш право підвестися з-за столу, Ґлендо.

І тітка Ґленда, а разом із нею й Шарлотта, саме так і вчинили — гордо вийшли із зали, кинувши наостанок, що вже не голодні.

— Добре почуваєшся? — містер Джордж, який сидів проти мене (себто навскоси від мене, бо мої спідниці, розкладені по всьому сидінню, займали півавта) і спостерігав, як мене охопили роздуми, посміхнувся мені. — Доктор Вайт прописав тобі щось від «сценічної лихоманки»?

Я заперечила:

— Ні. Я боюся, що у вісімнадцятому столітті втрачу самовладання.

Чи навіть гірше. Але про це містерові Джорджу ліпше не знати. Того тижня на суаре я протрималася лише завдяки фірмовому пуншу леді Бромптон. І завдяки йому ж я несподівано для ошелешених гостей (та й для себе самої) заспівала «Memory» з мюзиклу «Кішки», всього за якихось там двісті років до того, як Ендрю Ллойд Вебер узагалі написав цей твір[38]. А на додачу я привселюдно балакала з привидом. У тверезому стані мені б таке зухвальство й у голову б не стрілило.

Мені кортіло бодай на кілька хвилин залишитися наодинці з доктором Вайтом, аби розпитати його, навіщо він допоміг мені, але він тільки оглянув мене в присутності Фалька де Віллерза і всім на втіху оголосив, що я вже цілком здорова. Прощаючись, я змовницьки йому підморгнула, але доктор тільки насупив чоло і запитав, чи не втрапило мені, бува, щось в око. Згадавши цей випадок, я зітхнула.

— Не переймайся, — щиро підбадьорив мене містер Джордж. — Усе минеться дуже швидко, а відтак ти знову повернешся. Усе буде позаду ще до вечері.

— Але до вечері я можу наламати дров та підштовхнути людство до світової кризи. От самі спитайте в містера Джордано. Хибна посмішка, неправильний реверанс, невідповідна манера спілкування і — на тобі! — вісімнадцяте століття у вогні.

Містер Джордж засміявся.

— Ой, та той Джордано просто тобі заздрить. Він зважився б на будь-що заради однісінької мандрівки в часі!

Я лагідно торкнулася м’яких шовковистих спідниць і розгладила гаптовані візерунки.

— Правду кажучи, я досі ще не втямила, чому цей бал має для всіх аж таке значення. І що я взагалі там роблю.

— Ну, тобто це крім того, що ти танцюєш, розважаєшся і залюбки навіч споглядаєш герцога Девонширського?

У відповідь на усмішку містера Джорджа я не посміхнулася, і він зненацька посерйознішав, дістав із кишені носовичок і витер із чола піт.

— Що сказати, дитино! Важливість цього балу криється в тому, що саме там з’ясується, хто ж є зрадником серед Вартових і хто передав усі відомості Флорентійському Альянсу. Через твою присутність граф хоче вивести на чисту воду і лорда Аластера, і зрадника.

Он як. Ось тепер уже трохи конкретніше, ніж в «Анні Кареніній».

— Якщо сказати простіше, ми — наживка, — насупилась я. — Але… хіба ви ще не знаєте, чи спрацював цей план? І хто виявився зрадником? Бо це ж трапилося двісті років тому.

— І так, і ні, — заперечив містер Джордж. — Хтозна чому, але звітні тексти з цих днів і тижнів вельми туманні. А більшої частини взагалі бракує. Ідеться там якраз про зрадника, який позбувся свого високого звання, але його ім’я не згадується жодного разу. Через чотири тижні в одному звіті побіжно згадується про те, що ніхто, мовляв, не провів зрадника в останню путь, адже той не заслужив шани.

Моє тіло пройняв дрож.

— Невже через чотири тижні після того, як зрадника вигнали з Ложі, він був уже мертвий? Як це… гм… зручно.

Містер Джордж уже не слухав мене — він постукав у віконце водієві.

— Мабуть, брама завузька для лімузина. Ліпше заїздіть збоку, зі шкільного подвір’я. — Він посміхнувся мені: — Ми приїхали! До речі, ти прекрасно виглядаєш, я все хотів тобі це сказати. Таке враження, наче ти зійшла зі старовинної картини.

Авто зупинилося коло входу.

— Хоча ні — значно, значно краще, — похвалив містер Джордж.

— Дякую.

Розгубившись, я геть забула про настанови мадам Россіні («Спочатку голова, лебедонько!») і припустилася непоправної помилки — почала виходити з авта в той-таки спосіб, що й завжди. І тут я безнадійно заплуталась у спідницях і знову всілася на сидіння. Мені здавалося, я перетворилася на бджілку Майю в павучих тенетах. Поки я тихо лаялася і намагалася виборсатись, а містер Джордж щиро сміявся, зокола простяглися одразу дві руки допомоги. Тож мені не залишалося нічого іншого, як щосили за них ухопитись і дозволити їм витягнути мене з автівки та поставити на ноги. Одна рука була Ґідеоновою, а друга — містера Вітмена. Побачивши це, я миттю відсмикнула долоні, наче від вогню.

— Гм… спасибі… — пробурмотіла я, нервово поправляючи сукню і щосили вгамовуючи шалене серце. Відтак я придивилася до Ґідеона й посміхнулась — просто не змогла стриматися. Недарма мадам Россіні захоплювалася морськими барвами — бездоганно випрасуваний, без жоднісінької зморшки сурдут чудово пасував, підкреслюючи Ґідеонову поставу. Переді мною був справді чарівний образ від пліч і до носаків туфель з великими застібками. Хіба що біла перука зіпсувала все враження за лічені секунди.

— Я вже було думала, це тільки в мене буде пришелепкуватий вигляд, — зауважила я.

Його очі блиснули бісиками.

— Я принаймні вмовив Джордано не притрушувати мене пудрою і не клеїти мушки.

Одначе Ґідеон і без будь-якої пудри був наче крейда. І враз на якусь мить я забула про все на світі, ідучи поглядом за ідеальною лінією його підборіддя та вуст… але мерщій опанувала себе і понуро зиркнула на нього.

— Нас чекають внизу. Ходімо швидше, бо зараз рине потік школярів, — сказав містер Вітмен і кинув промовистий погляд на той бік вулиці, де саме стовбичили дві пані з песиками й ошелешено витріщались на нас.

З іншого боку, якщо так уже й важливо не привертати увагу, то, може, ліпше було вибирати скромніше авто? І певна річ, не розвозити по всьому Лондону хлопців і дівчат у чудернацьких костюмах.

Ґідеон простягнув руку, та цієї миті ззаду щось глухо стукнуло, і я обернулася. Авжеж, то був Ксемеріус: він гепнувся на дах машини і кілька секунд лежав долілиць, розпластавшись, мов рибина на пательні.

— А щоб вам було добре! — прокаркав він. — Не могли мене почекати?!

Я так зрозуміла, що він не встиг на машину з Темпла.

— Я мусив цілу дорогу летіти! Але ж я не можу відпустити тебе отак, не попрощавшись. — Він злетів у повітря і поплескав мене по плечу. Я відчула, як мене обіймають вогкі холодні лапки.

— Отже, пані магістерко святого ордену пухкеньких поросят, — патякав він, — коли потрапиш у минуле з тим-чиє-ім’я-ми-вважаємо-за-краще-не-вимовляти, — він зневажливо зиркнув на Ґідеона, — не забудь добряче копнути його під час менуету. І обходь десятою дорогою цього графа.

У цих словах чулася непідробна тривога. Я кахикнула, та він продовжив:

— До речі, якщо викидатимеш коники, подивимося, як ти без мене обійдешся. Ось візьму і знайду собі нову людину! — Він хитро вишкірився і, не чекаючи, що я скажу, засвистів на собак, які з переляку рвалися з повідців, а відтак, підібгавши хвости, чкурнули навтіки.

— Ґвендолін, про що ти замислилася? — Ґідеон подав мені руку. — Себто я хотів сказати, міс Ґрей. Чи не будете ви такі ласкаві провести мене на бал 1782 року?

— І не думай. Почнемо грати на публіку, тільки коли прибудемо на місце, — тихо огризнулась я, щоб містер Джордж та містер Вітмен, які йшли попереду, нас не почули. — А доти мені б хотілося максимально уникнути будь-якого тілесного контакту з тобою, якщо ти, звісно, не заперечуєш. До того ж я добре тут орієнтуюся — це ж як-не-як моя школа.

А школа наша сьогодні, в післяобідню п’ятницю, здавалася геть вимерлою. Вийшовши в коридор, ми натрапили на директора Джиллса, що котив за собою візок для гольфу. Він уже змінив строгий костюм на картаті штани та футболку і явно поспішав, але не втримався-таки і щиро привітав «гурток самодіяльності під керівництвом нашого вельмишановного містера Вітмена». Відтак директор кожному з нас потиснув руку.

— Я шанувальник мистецтва, тож для мене велика честь вітати вас тут і надати шкільну актову залу для репетицій, поки ви не зможете скористатися вашим репетиційним приміщенням. Ох, які гарні костюми! — Ставши коло мене, директор Джиллс закляк: — Так-так-так… Десь я тебе вже бачив. Здається, ти — одна з тих завзятих дівчат із жабеням, чи як?

Я вичавила з себе посмішку.

— Так, директоре Джиллс, — мовила я.

— Що ж, я вельми тішуся, що ти знайшла таке прекрасне хобі. Тепер тобі не стрелять у голову дурні затії, — він обдарував усіх сліпучою посмішкою. — Зичу всім успіху, чи як там у вас кажуть, хай щастить, постукаймо по дереву… — Директор Джиллс явно був у гуморі, він помахав нам ще раз і зник за дверима разом зі своїм візком: попрямував назустріч сонячним вихідним.

Я провела його заздрісним оком. Зараз я залюбки помінялася б із ним місцями, навіть якщо для цього довелося б перетворитися на голомозька середніх літ у картатих штанях.

— Одна з тих завзятих дівчат? — перепитав Ґідеон, спускаючись у старовинний підвал і допитливо зиркаючи на мене.

Тим часом я, щосили зосередившись на своєму вбранні, підняла шурхотливі спідниці якнайвище, щоб не перечепитися і не впасти.

— Ми з Леслі, моєю подругою, кілька років тому мусили підкинути дохле жабеня в тарілку нашій однокласниці. А директор Джиллс ніяк не забуде про ту пригоду.

— Мусили підкинути жабеня в тарілку однокласниці?

— Авжеж, — відповіла я і зверхньо глянула на нього. — З педагогічних міркувань іноді доводиться йти на такі вчинки, які шокують оточення.

У підвалі, прямо під стіною з ретельно виведеною фразою Деґа «Маляр пише картину з тим-таки почуттям, з яким злочинець коїть злочин», навколо хронографа вже з’юрмилися всі «дійові особи»: Фальк де Віллерз, містер Марлі та доктор Вайт, який розкладав на столі медичні інструменти та бинти. Як добре, що хоч Джордано лишився в Темплі — він, либонь, досі стовбичить там біля входу, сплескуючи руками.

Містер Джордж підморгнув мені.

Мені щойно сяйнула чудова думка, — прошепотів він. — Якщо ти зненацька відчуєш, що не знаєш, що далі робити, просто зомлівай. У давнину жінки часто вмлівали: чи то через занадто туго затягнуті корсети, чи, може, через погане повітря, чи просто так було зручніше — ніхто не може сказати напевно.　Спробую запам’ятати, — сказала я і вже приготувалася скористатися порадою містера Джорджа. Та, як на те, Ґідеон, здавалося, розгадав мої наміри. Узявши мене за руку, він ледь помітно посміхнувся.

Фальк де Віллерз розпакував хронограф, а коли покликав мене, я цілком віддалася долі, швиденько помолившись про те, щоб леді Бромптон передала рецепт фірмового пуншу своїй любій приятельці, вельмишановній леді Пімплботтом.

Про бали я мала взагалі досить розпливчасті уявлення. А про бали минулих століть нічогісінько не знала й поготів. Тож нема нічого дивного, що після видіння тітки Медді та моїх сьогоднішніх снів я сподівалася побачити щось середнє між «Розвіяні вітром» та чарівними святами з «Марії-Антуанетти». Хоча чималий уривок мого сну був про те, як я раптом сильно стала скидатися на Кірстен Данст.

Проте, перш ніж порівняти мої уявлення з реальністю, нам треба було вийти з підвалу (ох, як хотілося б вірити, що моїм литковим м’язам такі нескінченні спуски і підйоми сходами не надто зашкодять).

Хоч як я критикувала дії Вартових, та цього разу я мусила визнати, що затіяли вони все дуже хитро. Фальк установив такий час нашого прибуття на хронографі, що ми з’явилися на балу за кілька годин по його початку.

Мені немов гора з пліч спала, коли я зрозуміла, що зустріч із господарями будинку ми вже пропустили. Я взагалі боялася церемоніймейстера, як чорт хреста — він міг гупнути жезлом об підлогу і гучно оголосити наші несправжні імена. Або, ще гірше, сказав би правду: «Леді та джентльмени! — Гуп- гуп. — Ґідеон де Віллерз і Ґвендолін Шеферд, шахраї з двадцять першого століття. Зверніть увагу, корсет виготовлено не з китового вуса, а з високотехнологічного волокна! І до речі, ця парочка проникла в будинок через підвал!»

Підвал цього разу трапився нам напрочуд темний, тож я мусила взяти Ґідеона за руку, інакше ні мені, ні моїй сукні навряд чи вдалося б вибратися звідти цілими й неушкодженими. Аж коло самого виходу з підвалу, там, де в нашій школі починався коридор, що вів до комп’ютерних класів, на стінах подекуди з’явилися смолоскипи, що мерехтливо палали.

На вигляд це місце чимось нагадало мені низку комор, а якщо взяти до уваги тутешній собачий холод, то кращого складу для зберігання провізії годі й вигадувати. Я допитливо зазирнула у прочинені двері й остовпіла. Зроду ще не бачила стільки їжі в одному місці! Напевно, після балу планувалося щось таке як бенкет — на столі та долівці височіли незліченні тарілки, миски і величезні бочки, повні найрізноманітніших ласощів. Якісь із них порозкладали вельми вишукано, а посередині хилиталося прозоре желе. Я розгледіла силу-силенну м’ясних страв — як на мене, вони духмяніли аж занадто. Від надміру солодощів усіх форм і розмірів перехоплювало подих, а на одному з тортів пишався золотавий цукровий лебідь, що виглядав немов справжній.

— Ой, глянь, вони забули остудити прикрасу! — прошепотіла я.

Ґідеон повів мене далі.

— Та це ж не прикраса — це справжній лебідь. Так звана «пожива для очей», — прошепотів він мені.

Аж тут Ґідеон здригнувся, а я, правду кажучи, скрикнула.

Із-за дев’ятиярусного торта, прикрашеного двома несправжніми солов’ями, від стіни відокремилася темна постать, вихопила шпагу і тихо посунула до нас.

Це був Ракоці, права рука графа. У наші дні він міг би заробити купу грошей за такий вихід у Павільйоні Кошмарів на якомусь атракціоні. Ракоці хрипко привітався.

— Ходіть за мною, — прошепотів він.

Поки я розганяла свій переляк, Ґідеон, не стримавшись, бовкнув:

— Хіба ви не мали давно кинути нас за ґрати?

Ракоці не вважав за потрібне відповідати на запитання Ґідеона, що мене геть не здивувало. Він був із тих людей, які просто не можуть припуститися помилки.

Він мовчки витягнув із держака смолоскип, махнув нам і прослизнув у боковий перехід, який вів до великих сходів.

Десь згори почулися звуки скрипки і гамір. За кілька кроків від сходів Ракоці наказав нам іти далі вдвох:

— Я і мої люди наглядатимемо за вами з тіні. — І зник у темряві безшумно, мов гепард.

— Здається, його не запросили, — спробувала пожартувати я. Насправді варто було мені уявити, що за кожним рогом на нас чигають люди Ракоці, як мені стало так моторошно, що волосся на голові здибилося.

— Звісно, що запросили, як же інакше. Видно, йому просто важко розлучитися зі шпагою, а в бальній залі мати зброю заборонено, — Ґідеон пильно оглянув мене з голови до п’ят. — У тебе на сукні ніде не залишилося павутиння?

Я обурено подивилася на нього.

— Ні. То в тебе в голові саме павутиння, — огризнулась я і, протиснувшись повз нього, обережно прочинила двері.

Ще недавно ми сушили собі голову, як же нам тишком-нишком зайти у фойє, але, влившись у галас і суцільну метушню нагорі, я загадалася, навіщо ми взагалі ускладнювали собі життя цією конспірацією та прибуттям до підвалу. То, мабуть, уже звичка. Ми спокійнісінько могли б виникнути з нізвідки просто тут, все одно ніхто б нічого не помітив.

Оселя лорда й леді Пімплботтом вирізнялася пишнотою, тут мій друг Джеймс анітрохи не перебільшив. У кімнатах і коридорах були тканинні шпалери, ліпнина, висіли картини, а на розписаних фресками стелях зблискували кришталеві люстри. Хто б упізнав тут мою стареньку школу! Підлогу вкривали мозаїка і товсті килими; піднімаючись на другий поверх, я раптом подумала, що сходів і переходів тут значно більше, ніж у мій час.

Усередині зібралося стільки народу, мов чорт пугою нагнав. Довкола стояв гамір. Таку вечірку в наш час давно вже довелося б припинити — стільки людей в одній будівлі! Та й сусіди напевно поскаржилися б на Пімплботтомів, що ті поночі слухають гучну музику. А це ж тільки коридор і передпокій.

Зала, де, власне, проходив сам бал, вразила мене ще дужче. Вона розташовувалась на всій половині другого поверху, а людей було так багато, що мені аж подих перехопило. Одні скупчилися по кілька людей, інші танцювали, шикуючись у довгі ряди. Усюди гули голоси, лунали сміх і музика. Як у бджолиному вулику. Хоча таке порівняння й було трохи недолуге, бо гучність у залі була така шалена, як буває, коли в аеропорту «Хітроу» злітає «Боїнг-747». Кожен із чотирьохсот людей намагався перекричати іншого, а на додачу ще й оркестр із двадцятьох музик прагнув привернути увагу гостей. Усе це стоголосся осявала така купа свічок, що я мимоволі озирнулася, шукаючи вогнегасника.

Учта вдома в леді Бромптон нагадувала бал не більше, ніж наше з тіткою Медді чаювання скидалося на клубну вечірку. Нарешті я зрозуміла вислів «бучний бенкет».

Наша поява не викликала великого пожвавлення, бо люди раз у раз заходили до зали і йшли геть. Одначе деякі з напудрених перук допитливо зиркали на нас, і Ґідеон міцніше взяв мене за руку. Я відчула, як мене з голови до п’ят обмацують цікаві погляди, і мені терміново закортіло ще хоч очком глянути на себе в люстро, чи не причепилася, бува, до моєї сукні якась нещасна павутинка.

— У тебе неймовірний вигляд, — похвалив Ґідеон. — Усе йде чудово.

Я знічено гмикнула.

Ґідеон, дивлячись на мене згори вниз, посміхнувся.

— Готова? — прошепотів він.

— Готова, якщо ти готовий, — не вагаючись, відповіла я.

Ґідеон повернув мене до старих спогадів. І я подумала мимоволі про те, як нам було добре, поки він не розкрив мені всієї ганебної правди. Хоча нічого аж такого чудового ніби й не було.

Гурт дівчат помітно пожвавився, коли ми їх проминали. Вони збуджено про щось зашепотіли — чи то про мою сукню, чи то про Ґідеона, який здався їм неймовірним красенем. А я тим часом намагалася йти прямо. Перука у мене на голові кріпилася напрочуд міцно, поверталася заодно з головою і нахилялася разом із нею. Хоча важила ця копиця десь як те барило з водою, що їх носять на голові африканські жінки. Ми саме перетинали залу, і я мимохіть шукала очима Джеймса. Як-не-як це ж таки бал його батьків, то має ж він десь бути! Ґідеон, на голову (або й півтори) вищий за більшість гостей, хутко вирахував, де перебуває граф Сен-Жермен. Граф стояв на вузькому балконі в неймовірно елегантній позі й балакав зі строкато вбраним коротуном, який когось мені трішки нагадував.

Я мерщій присіла в глибокому реверансі, та майже одразу пошкодувала про це, згадавши, як під час нашої останньої зустрічі граф ніжним голосом розбив моє серце на тисячу друзок.

— Дітки, ви прибули саме вчасно, — промовив граф і жестом запросив нас піднятися до нього.

Мені він привітно кивнув (видно, це вважалося величезною шаною, адже, на його мірку, рівень і швидкість мого мислення можна було б виміряти відстанню від балконних дверей до найближчої свічки). Натомість Ґідеона зустріли з розкритими обіймами.

— Ну, Алкотте, що скажете? Чи зможете ви розгледіти мої спадкові риси в цьому вродливому юнакові?

Коротун, виряджений на папужачий лад, засміявся і похитав головою. Його вузьке, довгасте обличчя вкривав шар пудри. До того ж на щоках у нього червоніли кружальця, намальовані рум’янами кола, через що він нагадував клоуна в цирку.

— Як на мене, у поставі є певна схожість.

— І нащо порівнювати таке юне обличчя з моїм, старечим? — Граф скривив губи в усмішці, зображуючи самоіронію, — Роки безжально змінили мої риси. Деколи я бачу в люстрі геть іншу людину, — він змахнув хустинкою, наче віялом. — Між іншим, дозвольте познайомити вас: його ясновельможність Альберт Алкотт, перший секретар Ложі в наші дні.

— Ми вже зустрічалися у Темплі під час різних візитів, — мовив Ґідеон, легенько вклонившись.

— Отакої! Справді, — посміхнувся граф.

Нараз і до мене дійшло, чому цей папуга видався мені знайомим. Він зустрічав нас, коли я вперше познайомилася з графом у Темплі, і привіз карету під будинок лорда Бромптона.

— Шкода, що ви пропустили вихід герцога та герцогині, — сказав він. — Усі заздрили зачісці її світлості. Боюся, завтра лондонські перукарі не врятуються від навали клієнтів.

— Ця герцогиня — чарівна жінка! Шкода лише, що вона мусить втручатися в чоловічі справи і політику. Алкотте, будьте ласкаві пригостити наших гостей якимось напоєм.

Граф говорив тихо й ніжно, як завжди, але, попри довколишній гамір, кожне слово його лунало чітко. Я відчула, що моє тіло проймає холод, і то явно не через нічне свіже повітря, яке линуло сюди крізь відчинені балконні двері.

— Авжеж! — своєю завзятістю перший секретар нагадав мені містера Марлі. — Як щодо білого вина? Я незабаром буду тут.

От лиха година! Пуншу не буде.

Почекавши, поки Алкотт зникне у натовпі, граф засунув руку в кишеню сурдута й, видобувши звідти листа зі смілковою печаткою, передав його Ґідеону.

— Це лист твоєму Магістрові. Там описано деталі нашої наступної зустрічі.

Ґідеон сховав лист і натомість передав графові інший запечатаний конверт.

— Це доповідь про події минувшини. Можливо, вас потішить звістка про те, що в хронограф уже зчитано кров Ілейн Берлі й леді Тілні.

Я отетеріла. Леді Тілні? І як йому це вдалося? Під час нашої останньої зустрічі щось я не помітила, що вона готова самохіть здати власну кров для другого хронографа. Я пильно подивилася на Ґідеона. Невже він силоміць узяв у неї кров? У мене перед очима вже постала картина: в розпачі леді Тілні жбурляє плетене порося услід Ґідеону.

Граф поплескав його по плечу.

— Ну тепер бракує лише Смарагда й Чорного Турмаліна. — Хоч він і сперся на свій ціпок, проте в цьому жесті не вбачалося жодної старечої кволості. Де там — наразі граф Сен-Жермен мав вигляд неабиякого силаня.

От якби він знав, як же близько ми до того, аби змінити світ!

Він кивнув на інший край зали, і я впізнала лорда Аластера з Флорентійського Альянсу. Він був рясно обвішаний блискучими прикрасами, як і минулого разу. Самоцвіти на його численних перснях виблискували так яскраво, що можна було добре розрізнити кожен. Не менш блискучим був і його погляд, крижаний, повний ненависті. Це відчувалося навіть на відстані. З-поза його спини виринула тьмяна постать у чорному, та зараз я вже не помилилась, як під час нашої минулої зустрічі, і не зарахувала його до гостей. Авжеж, то був привид, що невідступно товаришив лордові Аластеру, так само, як хлопчик Роберт — докторові Вайту. Угледівши мене, привид заворушив губами, і я вельми зраділа, що його прокльони потонули в галасі юрби. З мене досить і того, що це страховидло мариться мені в нічних жахіттях.

— Зараз він мріє лише про те, як би простромити нас своєю шпагою, — мовив граф, чий голос видався мені страшенно задоволеним. — Цілими днями у нього тільки й думки, що про це. Йому навіть вдалося пронести тишком-нишком шпагу до бальної зали, — він погладив своє підборіддя. — Через це він не сидить і не танцює, а лише непорушно стовбичить, наче той іграшковий солдатик, і чекає слушної нагоди.

— Отаке! А мені, бач, відмовили, коли я хотів прихопити з собою шпагу, — докірливо сказав Ґідеон.

— Хлопче, не псуй собі даремно крові: Ракоці зі своїми людьми не спустять очей з Аластера ні на мить. Хай нині наші хоробрі друзі-куруци проливають чужу кров замість нас.

І знову я подивилася на лорда Аластера, а відтак на чорне привиддя, що скажено погрожувало мені мечем.

— Та не міг же він… Ось так… тобто, я хочу сказати, навіть у вісімнадцятому столітті не можна отак безкарно вбити людину? — Я мало не захлинулася. — Невже лорд Аластер хоче опинитися через нас на шибениці?

На якусь хвилю темні очі графа сховалися під важкими віями, ніби він намагався вловити думки свого суперника.

— Ні-ні, для цього він занадто хитрий, — протягнув граф. — Проте він також знає, що в нього не надто й багато можливостей побачити вас обох перед вістрям своєї шпаги. Та його не так просто обіграти. Я відкрив точний час вашого повернення, коли ви будете зовсім самі та беззбройні, у темному підвалі, лише однісінькій людині (і тільки їй!). Тоді-то ми й побачимо, що станеться.

— А-а-а… — процідила я. — Але…

Граф підніс руку.

— Не переймайтеся, дітки. Зрадник не знає про те, що Ракоці та його люди пильнують кожен ваш крок. Аластер мріє про ідеальне вбивство — одразу ж після скоєння злочину тіла практично розтануть у повітрі, — він розсміявся. — Проте зі мною цей фокус не пройде. Щодо мене він має інший план убивства.

Оце так-так!

Я ледве осмислила новину про те, що ми, так би мовити, були наживкою, що не надто змінило мої уявлення про цей бал, як повернувся папужачий перший секретар — як же його звати? — з двома келихами білого вина. Слідом за ним дріботів ще один наш давній знайомець — опецькуватий лорд Бромптон. Побачивши нас знову, він страшенно зрадів і поцілував мою руку значно чуттєвіше, ніж належало за правилами пристойності.

— Що за вечір нині! — вигукнув він. — Я щиро радий! Леді Бромптон і леді Лавінія вже бачили вас, але їх захопили танці. — Він засміявся, і його опасисте черево затремтіло. — Мені доручено запросити вас на танок.

— Чудова думка, — похвалив граф. — Молоді повинні танцювати! Я замолоду робив це при кожній нагоді.

Овва, зараз почнеться! Спочатку я виявлю, що обидві ноги в мене ліві, а відтак взагалі перестану розуміти, куди праворуч, а куди ліворуч, Джордано охрестив це «цілковитою втратою орієнтації». Я саме хотіла випити залпом своє вино, проте Ґідеон перехопив мій келих і передав його першому секретареві.

На просторі, призначеному для танців, уже шикувалися ряди для наступного менуету. Леді Бромптон, уздрівши нас, радісно замахала. Лорд Бромптон зник серед юрби, а Ґідеон в останню мить встиг втулити мене в лінію дам — точніше, між золотавою і зеленою гаптованою сукнями. У зелену була вбрана леді Лавінія, в чому я переконалася, зиркнувши скоса в її бік. Леді Лавінія була такою ж вродливою, як і в моїх спогадах, а її сукня, занадто відверта навіть для тутешньої розкутої моди, мала досить глибоченьке декольте. На її місці я б боялася нахилятися вперед. Одначе леді Лавінія цим, певно, геть не переймалася.

— Приємно бачити вас знову! — Вона вшанувала сліпучою посмішкою всіх присутніх, а особливо Ґідеона, і мерщій схилилася в реверансі, з якого починається танець.

Я схилилася слідом за нею і відчула, як мене охоплює паніка, а ноги підтинаються.

У голові зароїлися сотні настанов на кшталт «ліворуч — це там, де великий палець праворуч», але тут Ґідеон зробив крок у tour de main[39], поставши переді мною, і мої ноги якимось чином самі почали правильно рухатися під музику.

Величні звуки оркестру наповнювали залу до найглибших куточків, і помалу голоси довкола стихли.

Ґідеон притулив ліву руку до стегна, а праву подав мені.

— Тобі не здається, що цей менует Гайдна просто чудовий? — невимушено мовив він. — А ти знаєш, що цей композитор мало не став членом Ложі? І станеться це за десять років, під час його подорожі Англією. Тоді він серйозно замислився над нагодою осісти в Лондоні надовго.

— Подумати тільки! — Я прослизнула повз нього вперед і трохи схилила голову, щоб не спускати з нього очей. — Донині я вважала Гайдна лише катом маленьких дітей.

Принаймні він катував мене у дитинстві. Це я добре пам’ятаю, коли Шарлотта напрочуд завзято раз у раз грала його сонати для фортепіано. А тепер так само завзято вона розшукувала хронограф.

Але я не могла пояснити це Ґідеонові, бо ми вже перемістилися з четвірки у велике коло. Тож мені довелося зосередитися на тому, аби рухатися праворуч по цьому колу.

Хтозна, в чому там була річ, але якоїсь миті я збагнула, що мені справді подобається процес. Полум’я свічок дивовижно мерехтіло на вечірньому вбранні, музика вже не здавалася нудною і застарілою. Де там — вона якнайкраще пасувала до загальної атмосфери. Довкола безтурботно сміялися гості. Перуки теж не виглядали дурнувато, я почувалася легко і вільно.

Танок нарешті розпався, і я покружляла до Ґідеона, ніби все життя тільки те й робила, що кружляла на балах. Він глянув мені у вічі так, наче ми в цій залі зосталися самі.

Із таким дивним, піднесеним настроєм я не могла нічого, крім як випромінювати його в широкій посмішці, геть забувши про застереження Джордано — «у вісімнадцятому столітті зуби не вишкіряють». Скидалося на те, що моя посмішка геть зіпсувала кров Ґідеону. Він узяв мою простягнуту руку та, замість легкого торкання пальцями моєї долоні, міцно її вхопив.

— Ґвен, відтепер я ніколи нікому не дозволю себе…

Я так і не дізналася, що він там нікому не дозволить, бо цієї миті його руку перехопила леді Лавінія, а мою вона вклала в долоню свого партнера. Та ще й, сміючись, докинула:

— Ми ненадовго поміняємося. Ви ж не заперечуєте?

Особисто я заперечувала, та й Ґідеон щось забарився. Але відтак уклонився леді Лавінії, а мене залишив напризволяще, мов покірну молодшу сестричку (якою я, власне, й була). Моє натхнення як корова язиком злизала.

— Я ще звіддаля захоплювався вами, — промовив мій новий кавалер, коли я випросталася з глибокого реверансу і подала йому руку. Мені закортіло зараз же вихопити її, бо його пальці були вологими й липкими. — Мій друг, містер Мерчант, уже мав щастя познайомитися з вами на суаре в леді Бромптон, і він хотів познайомити нас. Одначе зараз я можу зробити це й сам. Я — лорд Фліт. Той самий лорд Фліт.

Я чемно усміхнулась. Ага, он воно що! Друг цицькома-цальника містера Мерчанта. Ми й далі танцювали одне проти одного, і я страшенно сподівалася, що той самий лорд Фліт скористається нагодою і витре вогку руку об штани. Я безпорадно озирнулася, шукаючи очима Ґідеона. Але він, здавалося, цілком захопився спілкуванням з леді Лавінією. Кавалер із сусідньої пари теж витріщався на неї, себто на її декольте, без жодного жалю залишивши свою даму поза увагою. Та й наступний за ним… О леле! Та це ж Джеймс! Мій Джеймс! Нарешті я його знайшла! Він танцював із дівчиною в сливовій сукні й так життєрадісно сяяв, наскільки можливо сяяти, коли в тебе на голові біла перука, а обличчя вкрите білою пудрою.

Замість простягання руки лорду Фліту, я крутнулася повз леді Лавінію та Ґідеона в бік Джеймса.

— Перепрошую, чи не могли ви б зрушити трішки вперед, — сказала я якнайчемніше, попри спротив оточення. Я ще кілька разів крутнулася — і вже стояла перед Джеймсом.

— Даруйте, посуньтеся, будьте ласкаві.

Дівчину в сливовій сукні я лагідно штовхнула прямо в руки джентльмена навпроти. Потім я простягнула отетерілому Джеймсу руку й, затамувавши подих, спробувала впіймати музичний ритм. Озирнувшись, я побачила, що іншим теж довелося перелаштуватись, але вже скоро вони любісінько танцювали, наче ніде нічого. На Ґідеона я вирішила про всяк випадок не дивитись — натомість витріщилася на Джеймса. Я ніяк не могла повірити, що тримаю його за руку і ця рука така тепла та жива!

— Ви сполошили цілий ряд, — докорив мені Джеймс і суворо оглянув мене з голови до ніг. — До того ж ви недозволенно грубо відштовхнули від мене міс Амелію.

Авжеж, це таки був він! Той самий зарозумілий тон, що й завжди.

— Прошу вибачення, Джеймсе, але я конче мушу тобі… я повинна повідомити дещо надзвичайно важливе.

— Наскільки я пригадую, нас поки що не познайомили, — гордо піднісши голову, сказав Джеймс. А я при цьому витончено переступила з однієї ноги на іншу.

— Я Пенелопа Ґрей із… із села. Хоча це пусте. У мене є дуже цінна для вас звістка, тому ви маєте терміново зі мною зустрітися. Якщо вам дороге ваше життя, — докинула я задля вагомості.

— Що ви собі дозволяєте? — ошелешено дивився на мене Джеймс. — Мені байдуже, з міста ви чи з села, але ваша поведінка ні до ладу ні до прикладу.

— Так, — краєм ока я вловила у танку нову метушню. Цього разу в ряду кавалерів. Щось кольору морської хвилі наближалося до мене танцювальними кроками. — Послухайте мене, це дуже важливо. Ідеться про жит… про… про вашого коня, про Гектора, теє… сірого. Ви обов’язково маєте зі мною зустрітися завтра об одинадцятій у Гайд-парку. Біля мосту через озеро.

Я тільки сподівалася, що й озеро, і міст вже існували у вісімнадцятому столітті.

— Я маю зустрітися з вами? У Гайд-парку? І це через Гектора? — брови Джеймса здивовано підстрибнули аж до маківки.

Я кивнула.

— Щиро перепрошую, — Ґідеон легенько вклонився і ніжно відсунув Джеймса вбік. — Тут закралася якась помилка.

— Мабуть, так і є! — похитавши головою, Джеймс знову повернувся до своєї сливової панночки.

Ґідеон тим часом схопив мене за руку, доволі грубувато перемістивши в наступне танцювальне коло.

— Ти з дуба впала, чи що? Що це ти встругнула?

— Зустріла старого друга.

Я обернулася до Джеймса. Цікаво, чи сприйняв він серйозно мої слова? Напевне, ні, бо Джеймс і далі хитав головою.

— Так і скажи, що хочеш будь-що виділитися! — процідив Ґідеон. — Чому якісь нещасні три години ти не можеш просто робити те, що тобі кажуть?

— Що за дурне питання? Звичайно ж, тому що я жінка, і розум — не моя сильна риса. Крім того, ти перший збив увесь ряд, аби потанцювати з Леді-Вим’я-Майже-Назовні.

— Але ж це тільки тому, що вона проси… Ой, та припини вже.

— Сам припини!

Ми метали очима блискавки одне в одного, аж тут забринів останній акорд скрипки. Нарешті! Це був чи не найдовший менует у світі! Я полегшено присіла в реверансі й обернулася, щоб піти, перш ніж Ґідеон устиг би подати мені руку (загарбати мою, якщо говорити точно). Я сердилася на себе, що розмова із Джеймсом вийшла такою недолугою, навряд чи він захоче прийти на призначену зустріч. Треба побалакати з ним ще раз і таки розповісти всю правду.

Тільки де його тепер знайдеш? Ці дурнуваті білі чоловічі перуки однаковісінькі на вигляд. Ряди дам і кавалерів зміїлися по всій залі, і ми опинилися в іншому кінці приміщення. Витягнувши шию, я спробувала відшукати в натовпі бодай якісь орієнтири. Щойно мені здалося, що переді мною замаячив червоний оксамитовий сурдут Джеймса, як Ґідеон міцно схопив мене за лікоть.

— Ану, припини! — коротко звелів він.

Цей наказовий тон уже дістав мені до печінки! Але вигадувати, як би спекатися Ґідеона, мені не довелося — цим зайнялася леді Лавінія, що прошелестіла між нами, немов букет весняних конвалій.

— Ви обіцяли мені ще один танок, — вередливо заявила вона і посміхнулась, показавши на щоках гарненькі ямочки.

Важко сопучи, за нею крізь натовп продерся до нас лорд Бромптон.

— Ну годі вже з мене танців у цьому сезоні, — сказав він. — Мабуть, я вже затовстий, тобто, я хотів сказати, застарий для розваг такого штабу. До речі, про розваги. Хтось, крім мене, помітив мою найдорожчу дружину і цього жвавого контр-адмірала, котрий, як я чув, недавно втратив руку у бою? То що я вам скажу? Чутки не підтвердились! Я навіч бачив, як він тягнувся до неї обома клішнями! — Він засміявся, і його численні підборіддя ритмічно затрусилися.

Ударив оркестр, і гості знову почали шикуватися в ряди.

— Ах, будьте ласкаві! Ви ж не відмовите дамі, — проспівала леді Лавінія, вчепившись у край сурдута й улесливо заглядаючи в очі Ґідеонові. — Лише один танок.

— Даруйте, але я щойно пообіцяв сестрі принести їй якогось напою, — сказав Ґідеон і похмуро глянув на мене. Ага, сердиться, що я завадила йому пофліртувати. — Та й крім того на нас чекає граф.

Тим часом граф уже пішов з балкона, але не для того, щоб розгледітися й перепочити. Наразі він прикипів до нас своїм пильним оком і, либонь, прислухався до кожного нашого слова.

— Я мав би за честь принести вашій любій сестрі якогось напою, — втрутився лорд Бромптон і підморгнув мені. — Я ж бо ще той залицяльник!

— От і добре! — леді Лавінія засміялась і потягла за собою Ґідеона до пар, які вже кружляли.

— Я ненадовго, — кинув він мені через плече.

— Можеш не поспішати, — огризнулась я.

Лорд Бромптон ворухнувся своїми жирами.

— Я знаю тут один гарненький закуток, — сказав він, підморгнувши. — Його ще називають куточком старих дівок. Та вони нам не завадять: кілька перчених жартів — і вони розбіжаться.

Лорд провів мене сходами на маленьке узвишшя, де стояла канапа. А що місце трохи вивищувалося над залою, то звідси все було прекрасно видно. На канапі таки справді сиділи дві явно не юні та не надто вродливі дами, які послужливо попідбирали свої сукні, щоб нам було де сісти.

Лорд Бромптон задоволено потер руки.

— Правда ж, тут затишно? Я відійду на хвильку — візьму щось із напоїв і повернуся разом із графом.

І він побіг, наче опецькуватий бегемот, масивним тілом розтинаючи море з парчі, шовку й оксамиту. Стоячи на узвишші, я спробувала знайти, нарешті, Джеймса. Проте його ніде не було. Зате леді Лавінія та Ґідеон витанцьовували зовсім поруч, і, затамувавши біль у серці, я помітила, як гармонійно виглядає ця пара. Навіть барви їхнього вбрання чудово поєднувалися — таки молодець мадам Россіні! Коли їхні руки стикалися, то здавалося, що між ними спалахує вогонь. Вони нівроку гомоніли, і мені навіть здалося, що я чую, як хихотить леді Лавінія.

Дві дамочки коло мене заздрісно зітхали. Я зірвалась на ноги. Оце мені нема чого робити, крім як тут мордуватися! О, а отам біля виходу чи не червоний Джеймсів сурдут? І я вирішила побігти за ним. Як-не-як тут був його дім, а до того ж — ще й моя школа, тож якось я його здибаю. І тоді вже спробую виправити історію з Гектором.

На виході із зали я ще раз пильно глянула на лорда Аластера, який досі стовбичив там же й не спускав очей із графа. Його друг-привид так само шалено грозився мечем і, без сумніву, при цьому бубонів найчорніші прокляття. Жоден із них мене не помітив. А Ґідеон, певно, зрозумів, що я дала драла. Серед лав танцювальників знову зчинилося збурення.

Хай йому грець! Я мерщій вийшла. Коридори були слабенько освітлені, але подекуди стояли нові гості. Можливо, багато хто з них повиходив із зали вдвох, аби нишком усамітнитися. За бальною залою одразу містилося щось на кшталт ігрового салону — туди саме заходили кілька чоловіків. Крізь шпарину у дверях просочувався тютюновий дим. На мить мені привиділося, що в кінці коридору червоний Джеймсів сурдут повертає за ріг, і я рвонула слідом так швидко, наскільки можна було це робити в моїй сукні. Діставшись до наступного переходу, я побачила, що Джеймса там немає. Либонь, він зник у якійсь кімнаті.

Відчинивши перші-ліпші двері, я хутко закрила їх, бо промінь світла вихопив канапу, перед якою схилився на коліно якийсь чоловік — не Джеймс! — стягуючи з дами шовкову підв’язку. Авжеж, якщо взагалі тут можна говорити про даму. Я мимоволі посміхнулася і підійшла до нових дверей. Правду кажучи, гості на цих балах не надто відрізнялися від гостей у моєму часі.

Аж тут у коридорі позаду мене почулися гучні голоси.

— Ну нащо ж ви так поспішаєте? Невже ви боїтеся бодай на хвильку залишити сестру на самоті?

Та це ж леді Лавінія!

Я прожогом майнула в найближчі покої та притулилася до дверей, відсапуючись.

РОЗДІЛ 9

Є тисяча смертей у боягуза;

Хоробрий помирає тільки раз.

Мені здається найдивнішим з того,

Що досі бачив я, страх перед смертю:

Адже вона не промине нікого

І прийде в строк[40].

Усупереч моїм сподіванням, у покоях було не дуже темно. Полум’я кількох свічок осявало в пітьмі книжкову шафу та письмовий стіл. Напевне, я зайшла в чийсь робочий кабінет.

Ой леле! Я тут була не сама!

За письмовим столом у кріслі сидів Ракоці. Перед ним стояли склянка і дві пляшки, одна з них була з якоюсь мерехтливою рожевою рідиною, що чимось скидалася на червоне вино, а в другій пляшці, точніше в колбі з вузеньким горлечком, шумувало щось підозріле, сіре й каламутне. Зверху на столі лежала баронова шпага.

— Оце так швидкість, — мовив Ракоці. Його голос із відчутним східноєвропейським акцентом здався мені якимось глухуватим. — Щойно мені схотілося зустріти янгола — і на тобі, безодні небесні розкрились і послали мені янгола, ще й найгарнішого, про якого я і не мріяв. Ці чудодійні ліки перевершують усе, що я будь-коли куштував…

— А хіба ви не маєте… цеє… гм-м… наглядати за нами з тіні, чи як це сказати? — бовкнула я, тим часом розмірковуючи, чи не краще вибігти з кімнати. Хоча так я ризикувала потрапити прямо Ґідеонові в руки. Ракоці й у тверезому стані мені не вельми подобався.

Мої слова його трохи оговтали. Він наморщив чоло.

— О, то це ви! — вигукнув він, досі варнякаючи, проте вже не так радісно. — І зовсім не янгол, а якесь мале дурнувате дівчисько. — І раптом хвацько, в одну мить, він ухопив зі столу маленьку колбу й посунув із нею до мене. Що там хлюпало всередині, ніхто не знав, проте на його дивовижну спритність це зовсім не вплинуло. — Хоча й дуже миле дурнувате дівчисько.

Опинившись зовсім близько, він торкнувся моєї руки. Від нього тхнуло вином, а крім того — чимось сонливо-міцним і незнайомим. Ракоці погладив мою щоку вільною рукою й провів по моїй нижній губі бридким великим пальцем. Я просто остовпіла.

— Готовий присягтися, що ці вуста ще не скуштували забороненого плоду! Та дарма — ковток чар-зілля лорда Алкотта це виправить.

— Ні, дякую! — Я вислизнула в нього під рукою й вирвалася на середину кімнати.

«Ні, дякую»,

— оце я сказонула! А далі, певно, я б ще й увічливо приклякнула!

— Заберіть геть цей напій! — почала я вже трохи впертіше.

Та я не встигла відступити (в мене з’явилася примарна надія вистрибнути у вікно!), бо Ракоці вже був коло мене і грубо привалив мене до письмового столу. Барон був настільки сильніший, що, здавалося, мій спротив йому був по цимбалах.

— Ну-ну, не бійся, крихітко, тобі точно сподобається. — Тихо чмакнув корок, вийнятий з маленької колби, і барон силоміць нахилив мою голову назад. — Ану, пий!

Зціпивши зуби, я спробувала вільною рукою відштовхнути Ракоці. Та це було все одно, що пересунути гору. Гарячково я почала згадувати все, що знала про самооборону, — зараз стало б мені в пригоді бойове мистецтво «крав-маґа», яким так нахвалялася Шарлотта.

Мені в голові зринула рятівна думка в останню мить, коли горлечко колби вже торкнулося моїх губ, а з нього почувся сильний запах п’янкої рідини. Я висмикнула шпильку з перуки і щосили вгатила її в ручище, що стискало колбу. Зненацька двері розчахнулись і почувся голос Ґідеона:

— Ану, пустіть її, Ракоці!

Тільки тепер мені стрелила думка, що ліпше було б затопити цією шпилькою Ракоці в око чи бодай у горлянку, — біль у руці відвернув його лише на кілька секунд. Шпилька так і стирчала з долоні, проте він не випустив із рук ні колби, ні мене. Хоча трохи послабив міцну хватку й обернувся.

Ґідеон разом із леді Лавінією стояли на порозі й дивилися на нього, як чорт на попа.

— Що тут, у біса, коїться?

— Та нічого. Я лише хотів, щоб ця маленька дівчинка… трохи подорослішала! — Ракоці ввібрав голову в плечі та хрипко захихотів. — Може, хоч ви зважитеся трішки сьорбнути? Присягаюся, вас охоплять досі незвідані почуття!

Я скористалася нагодою і випручалася.

— Як ти, все гаразд? — Ґідеон стурбовано оглянув мене. А леді Лавінія тим часом перелякано горнулася до нього.

Оце так-так! Може, ця парочка саме шукала затишного куточка, щоб тихо-мирно пообніматись, а Ракоці тим часом влив би в мене казна-яку наркоту і потім зробив би зі мною що завгодно. Але тепер я ще маю низько кланятися Ґідеонові й леді Супер-Цицьки, що вони обрали для любощів саме ці покої.

— Угу, все просто чудово! — буркнула я і схрестила руки на грудях, щоб не було помітно дрижаків.

А Ракоці тим часом хихикав. Потім добряче сьорбнув сірої рідини і міцно закоркував пляшку.

— А чи знає граф, що ви тут у закутку експериментуєте з усілякими наркотиками замість виконання ваших прямих обов’язків? — крижаним голосом запитав Ґідеон. — Здається, на цей вечір ви мали інші завдання?

Ракоці трохи заточувався. Він ошелешено вирячився на шпильку у своїй руці, ніби вперше її побачив, потім одним ривком висмикнув її і злизав кров, мов дикий кіт.

— Чорний Леопард може зробити все! Я напоготові і вдень, і вночі! — заявив він і, схопившись за голову та похитуючись, рушив до столу й гепнувся на крісло. — Одначе цей напій, мабуть… — промимрив він, а відтак опустив голову на стіл і далі звалився всім тілом.

Леді Лавінія тремтіла й тулилася до плеча Ґідеона.

— Невже він…

— Не віриться, але… — Ґідеон взяв колбу й оглянув при світлі. Потім відкоркував і понюхав. — Хтозна, що воно таке, але якщо ця гидота так швидко впорала самого Ракоці… — Він поставив колбу на місце. — Гадаю, це опіум. Мабуть, він недобре поєднується з алкоголем і звичною наркотою.

Так, нема ради. Ракоці лежав, наче мрець, не чутно було навіть, як він дихав.

— А може, це його хтось почастував? Той, хто не хотів, щоб Ракоці цього вечора був напоготові? — припустила я, досі ще схрестивши руки на грудях. — А пульс у нього хоч є? — Я б і сама це перевірила, але підійти ще раз до Ракоці було занадто. Я ледве стояла, при цьому моє тіло дрібно тремтіло.

— Ґвен, з тобою точно все гаразд? — Ґідеон стурбовано глянув на мене.

Зараз мені страшенно хотілося кинутися в його обійми і поплакати. Одначе його вигляд аж ніяк не свідчив про те, що він готовий зараз обіймати і втішати мене. Радше навпаки.

Я, трохи забарившись, кивнула. І тоді він з новою силою напустився на мене:

— Якого бісового батька ти взагалі тут робила? — Він показав на Ракоці. — 3 тобою могло статися те саме!

Аж тут мої зуби зацокотіли так, що я вже не могла говорити.

— Я ж не думала, що… — промимрила я.

А Лавінія, яка досі чіплялася до Ґідеона, наче величезний і зелений реп’ях, перебила мене. Вона явно з тих дам, які не терплять, коли хтось інший опиняється в центрі уваги.

— Смерть!.. — лиховісно прошепотіла вона, поглянувши на Ґідеона широко розкритими очима. — Я чую її подих — вона тут! Будь ласка… — її повіки затремтіли. — Тримайте мене, прошу…

Здуріти можна! Вона взяла й зомліла — просто так, хтозна-чому. І зробила це хитромудро-витончено, вмить опинившись на руках у Ґідеона. Зненацька я наче сказилася, коли побачила, як він її спіймав, — аж так, що геть забула і про дрижаки, і про стукіт зубів. І ніби цих емоцій було і без того замало, я водночас відчула, що по моїх щоках ринули сльози. Хай йому грець, от зомліти було б зараз найкращим рішенням! Хіба що мене б ніхто вже не спіймав…

Аж тут, як грім серед ясного неба, озвався голос «мертвого» Ракоці — такий замогильний, що цілком можна було повірити, що він долинає з пекла:

— Dosis sola venenum facit[41]. He переймайтеся, я ще ого-го!

Лавінія (для себе я вирішила, що відтепер ця жінка ніяка вже для мене не леді) тоненько перелякано скрикнула і розплющила очі, аби розгледіти Ракоці. А тоді вона, видно, згадала, що треба ж безтямно лежати, й, демонстративно простогнавши, знову зомліла в руки Ґідеона.

— Скоро все минеться. Не варто зчиняти рейвах. — Ракоці підніс голову і дивився на нас налитими кров’ю очима. — Це я винен! Він же казав пити його по краплині.

— Хто казав? — допитувався Ґідеон, тримаючи на руках, мов ляльку, Лавінію.

Ракоці ледве-ледве випростався на стільці, відкинув голову назад, хрипко зареготав і витріщився на стелю.

— Погляньте, як танцюють зорі!

Ґідеон закотив очі.

— Я мушу сюди покликати графа. Ґвен, ти можеш мені трішки допомогти з…

Я просто отетеріла:

— З оцією?.. Ти серйозно кажеш? — і мерщій вискочила в коридор, щоб Ґідеон не бачив моїх гордих сліз, що котилися рікою. Я не тямила причини свого плачу, а також не знала, куди, власне, намилилася. Мої почуття, напевно, були просто «посттравматичним синдромом», про який так багато пишуть. Люди, переживши якийсь шок, робили дивовижні вчинки. Як-от булочник із Йоркшира, який причавив собі руку пресом, потім випік ще сім жаровень рулетиків із корицею і лише після цього викликав «швидку». Ці булочки з корицею були найстрашнішим видовищем, яке будь-коли бачили лікарі.

Уже на сходах я трохи завагалася. Я не хотіла бігти вниз, бо там мене явно чекав лорд Аластер, аби скоїти своє «ідеальне вбивство», тому я побігла нагору. Далеко я так і не втекла — почула, як навздогін мчить Ґідеон:

— Ґвенні! Зупинись! Будь ласка!

На мить я уявила, як він кинув ту Лавінію додолу і побіг за мною, але це не допомогло — я досі була чи то сердита, чи засмучена, чи налякана, чи все вкупі. І, спотикаючись, засліплена слізьми, ішла сходами й повернула в наступний коридор.

— Куди ти? — зараз Ґідеон біг уже поруч зі мною, намагаючись узяти мене за руку.

— Куди-небудь! Аби далі від тебе! — схлипнула я і заскочила в першу-ліпшу кімнату.

Ґідеон пішов за мною. Аякже!

Я хотіла витерти сльози рукавом, та в останню мить згадала про макіяж мадам Россіні й зупинилася. Напевно, я й без того мала страхітливий вигляд. Щоб не дивитися на Ґідеона, я оглянула покої. Свічки в цій кімнаті осявали все золотими тонами: канапу, вишуканий письмовий столик, кілька стільців, картину із намальованим фазаном і кількома грушами, колекцію екзотичних шабель над каміном і пишні золотаві портьєри на вікнах. З якогось дива мені раптом здалося, що я тут колись бувала.

Ґідеон постав переді мною.

— Облиш мене у спокої! — сказала я знесилено.

— Я не можу облишити тебе. Щойно я залишаю тебе саму, як ти витворяєш якусь дурницю.

— Іди геть! — Мені закортіло впасти на цю канапу і вибити кулаками подушку. Невже я так багато хотіла?

— Ні, я нікуди не піду, — сказав Ґідеон. — Слухай, мені шкода, що так сталося, я не мав цього дозволити.

О Боже, знову він товче воду в ступі. Класичний зразок синдрому надмірної відповідальності. Ну як він взагалі пов’язаний з тим, що я ненароком натрапила на Ракоці, який уже нализався як чіп, як сказав би Ксемеріус? З іншого боку, трохи розбудити в ньому почуття провини не завадило б.

— Але ж таки дозволив! — заявила я, а потім докинула: — Тому що витріщався тільки на неї.

— Та ти ревнуєш! — Ґідеон мав нахабство зареготати. І сміявся він якось полегшено.

— А ти тільки цього й хотів! — Сльози мої вичерпались, і я незграбно витирала ніс.

— Думаю, граф поцікавиться, де ми затрималися, — сказав Ґідеон після хвильки паузи.

— Нехай твій любий граф пошле по нас свого трансільванського дружка! — Нарешті, я наважилася поглянути йому в очі. — Насправді він зовсім не граф. Його титул — така ж облуда, як і рожеві щічки цієї… як її там…

Ґідеон тихо засміявся.

— Я геть забув її ім’я.

— Брехун! — сказала я і враз схибила — трохи посміхнулася.

А Ґідеон тим часом споважнів.

— Граф не може вплинути на поведінку Ракоці. Він обов’язково покарає його за цю витівку, — зітхнув він. — Ти можеш не любити графа, але мусиш його поважати.

Я сердито пирхнула.

— Нічого я не мушу! — гаркнула я і рвучко обернулася до вікна. І там я побачила… себе! Та, інша я, в шкільній формі з дурнуватим виглядом визирала з-за портьєри.

Боже милий! Ось чому ця кімната видалася мені такою знайомою! Це клас місіс Каунтер, а Ґвендолін за портьєрою — то була я, коли втретє стрибнула в часі.

Я помахала їй рукою, щоб ота я сховалася.

— Що там таке?

— Нічого! — озвалась я легковажно.

— Там щось є біля вікна, — він за звичкою поклав руку на стегно, де мала висіти його шпага.

Те, що я зробила далі, мабуть, було продовженням того самого «посттравматичного синдрому» — я знову згадала про того пекаря та про булочки з корицею — в нормальному стані я б зроду-віку такого не встругнула. Крім того, мені привиділось, як повз нас шаснуло до дверей щось зелене… Ет, а ще я зробила це тому, що точно знала, що зроблю це. У мене просто, так би мовити, не було іншого вибору.

— Хтось наче стоїть за завісою і спостерігає за нами… — почав було Ґідеон, проте я обвила руку навколо його шиї і припала губами до його вуст. І, раз уже так вийшло, я притулилася всім тілом до нього, у кращих манерах Лавінії.

На якусь хвилю я злякалася, що Ґідеон відштовхне мене, але він тихо застогнав, оповив руками мою талію і пригорнув до себе ще дужче. Він відповів на мій поцілунок з такою силою, що я забула геть про все й заплющила очі. Як і сьогодні під час танцю, мені стало геть байдуже, що з нами буде і що Ґідеон виявився гівнюком. У голові було одне: я кохаю його і кохала б завжди, і хочу, аби він цілував мене ось так довіку.

Внутрішній голос тихенько шепотів мені, закликаючи отямитися, поки не пізно, але губи Ґідеона і його руки «говорили» протилежне. Тому я й гадки не маю, скільки часу спливло, перш ніж ми відірвались одне від одного і здивовано глянули одне одному в очі.

— Чому ти це зробила?.. — запитав Ґідеон, важко дихаючи. Він геть розгубився. Трохи заточуючись, він позадкував, ніби хотів якнайшвидше збільшити відстань між нами.

— Що значить «чому»? — моє серце калатало так швидко й гучно, що Ґідеон напевно чув його стукіт. Я зиркнула на двері. Можливо, щось зелене, яке я краєм ока нібито побачила біля дверей, то було просто марення? А справжня, ота в зеленому, досі валяється зомліла на килимі поверхом нижче й тільки і марить про те, що її розбудять поцілунком.

Ґідеон недовірливо примружився.

— Ти…

Він хутко рушив до вікна і відсмикнув завісу. О ні, знову одне й те саме, ну скільки можна. Оце такий і є Ґідеон — варто пережити з ним щось… м-м-м… приємне, як він вічно вкоїть таке, що якнайшвидше все зіпсує.

— Ти щось там згубив? — уїдливо запитала я. За завісою вже, певна річ, нікого не було — «молодша я» вже давно стрибнула назад у майбутнє і, напевно, саме міркувала над питанням, де ж це вона, хай йому грець, навчилася так шалено цілуватися.

Ґідеон повернувся до мене. Розгубленість зникла з його обличчя, поступившись місцем його звичній зарозумілості. Він сперся на підвіконня, схрестивши руки на грудях.

— Що це таке, Ґвендолін? Ще якусь хвилю тому ти раділа мені, як торішньому снігові.

— Я хотіла… — почала, було, я, але потім передумала. — А чого ти, власне, розпитуєш? Між іншим, ти сам ніколи мені не пояснював, чому цілував мене. — І примхливим голосом докинула: — Просто захотілося поцілуватися та й годі. А ти міг би й не даватися, до речі.

(Тоді я, мабуть, провалилася б під землю від сорому.)

— Отак прямо захотілось поцілуватися? — задерикувато повторив він і наблизився до мене. — Чорт забирай, Ґвендолін! Але ж уся заковика в тому… уже кілька днів я намагаюся… я весь час… — він насупився, явно роздратований власним бурмотінням. — Невже ти думаєш, ніби я зроблений із каменю? — останнє речення він сказав досить голосно.

Я не знала, що відповісти. Це, мабуть, було риторичне питання — авжеж, мені не здавалося, що Ґідеон зроблений із каменю, але що, власне, він хотів цим сказати? Усі ці фрази ніяк не з’ясували ситуацію. Якийсь час ми стояли одне навпроти одного, дивлячись в очі, потім він відвернувся від мене і сказав буденним голосом:

— Нам треба йти… Якщо ми не з’явимося в підвалі вчасно, весь план зійде намарне.

О, почалося! План. План, який зробив нас потенційними жертвами вбивства.

— Поки цей причмелений Ракоці сидить за столом, мене й кіньми звідси не витягнеш! — твердо сказала я.

— По-перше, він, либонь, уже оклигав, а по-друге, внизу напевно чекають щонайменше п’ятеро його людей. — Він простягнув мені руку. — Давай-но швидше! Нам треба поспішати. І нема чого боятися: в Аластера жодних шансів проти цих бойових куруців, навіть якщо він буде не сам. У темряві вони бачать так само добре, як коти, та й шпагами й ножами вони орудують так майстерно, як чаклуни. — Він почекав, поки я вклала свою руку в його долоню, а потім усміхнувся і додав: — І я ж також поки що тут.

Та не встигли ми й кроку ступити, як на порозі, захекавшись від швидкого бігу, постала Лавінія, а коло неї, так само важко дихаючи, виринув папужачий перший секретар.

— Осьдечки вони. Обоє, — оголосила Лавінія. Як для дівчини, що нещодавно лежала без тями, виглядала вона нівроку, хіба що на вроду споганіла. Крізь світлі шари пудри прозирала червона шкіра — видно, то струменів піт, поки вона долала безліч сходинок. Навіть на декольте червоніли плями.

Я страшенно зраділа з того, що Ґідеон і не глянув на неї.　— Я знаю, ми спізнилися, сер Алкотт, — сказав він. — Ми саме хотіли спускатися.

— Це… не обов’язково, — відповів Алкотт, досі відсапуючись. — У нашому плані є невеличкі зміни.

Він так і не пояснив, що мав на увазі, бо зараз же в кімнату зайшов лорд Аластер, геть не захекавшись і мерзенно вишкіряючись.

— І знову ми зустрілися, — прорік він.

За ним, наче тінь, слідував його пращур у чорній одежі, який негайно ж почав вивергати страшні прокльони і смертельні погрози:

— Нечестивцям — нечестива смерть!

Через хрипкий голос під час нашої останньої зустрічі я прозвала його Дартом Вейдером. Як же я заздрила всім, хто не міг ні бачити, ні чути цього виродка. Його мертві чорнющі очі свердлили нас, сповнені ненависті.

Ґідеон схилив голову.

— Лорде Аластер, який сюрприз!

— Я так і планував приготувати вам маленьку несподіванку, — сказав лорд Аластер і самовдоволено усміхнувся.

Ґідеон тишком-нишком відтіснив мене подалі в кут, тож тепер між нами й гостями опинився стіл, хоча це мене не заспокоїло, бо це був витончений дамський столик у стилі рококо. Дубовий, селянський стіл мені більше припав би до смаку.

— Розумію, — чемно мовив Ґідеон.

Я теж усе розуміла. Очевидно, вбивство перенесли з підвалу в цю гарнюню кімнату, оскільки перший секретар виявився зрадником, а Лавінія — підсадною спокусницею. Отже, все дуже просто. Замість ловити від страху дрижаки, я чомусь мало не зареготала. Просто це було занадто як на один день.

— Але я думав, що ваші плани вбивства набули дещо виразнішого вигляду, після того як ви отримали родовідні дерева мандрівників у часі, — сказав Ґідеон.

Лорд Аластер зневажливо махнув рукою.

— Родовідні дерева, які приніс нам демон із майбутнього, лише показали, що викоренити ваш рід дощенту неможливо! — заявив він. — Я віддаю перевагу прямим методам.

— Самі тільки нащадки цієї мадам д’Юрфе[42], яка мешкала при дворі короля Франції, були такі численні, що життя не вистачить на те, аби знайти й усіх їх спровадити на той світ, — додав перший секретар. — Ваше знищення сьогодні, на мій погляд, неминуче. Якби тоді в Гайд-парку ви так не опиралися, справу можна було б залагодити…

— І яка ж буде ваша нагорода, Алкотте? — запитав Ґідеон, ніби його це справді цікавило. — Що ж пообіцяв вам лорд Аластер, що ви порушили присягу Вартових і вчинили зраду?

— Ну, я… — почав уже Алкотт, проте лорд Аластер урвав його:

— Чиста душа! Ось його нагорода! Упевненість у тому, що янголи на небесах вихваляють твій учинок — це не виміряєш золотом. Настала нагода звільнити землю від шельминих вилупків, і сам Бог дякуватиме нам, коли проллється ваша кров.

Так-так-так. На якусь мить у мене зажевріла надія, що лорду Аластеру просто треба було, аби його хтось слухав. Може, йому кортіло розповісти всім про свою релігійну маячню й отримати похвалу. Аж тут озвався Дарт Вейдер:

— Демонське кодло, вам уже недовго жити… — І мої думки знов урвалися.

— Отже, ви гадаєте, що Господь щиро зрадіє через смерть безневинної дівчини? Цікаво… — рука Ґідеона тишком-нишком опустилась у внутрішню кишеню сурдута, а потім зненацька здригнулася.

— Ви не оце шукали? — запитав перший секретар. Він заліз у свою лимонно-жовту кишеню сурдута й вийняв звідти маленький чорний пістолет. Зараз він боязко тримав його перед очима. — Присягаюсь, що це, без сумніву, демонське знаряддя вбивства з майбутнього, я правду кажу? — Він обернувся до лорда Аластера, шукаючи підтримки. — Я попросив нашу спокусливу леді Лавінію ретельно обшукати вас, мандрівники в часі, чи нема у вас зброї.

Лавінія винувато усміхнулася й подивилася на Ґідеона, який раптом зробився такий на вигляд, ніби йому хтось заліпив ляпаса. Ну все ясно. Пістолет був нашим порятунком, проти автоматичної зброї «Smith & Wesson» люди зі шпагами не мали ні найменшого шансу. Мені так хотілося, щоб цей зрадник Алкотт ненароком натиснув на курок і вистрелив собі в ногу! Думаю, звук пострілу почули б навіть у бальній залі. А може, й ні…

Але Алкотт опустив пістолет у кишеню свого сурдута, і моя сміливість де й поділася.

— То ви, напевно, здивовані, чи не так? Я все продумав. Я знав, що в милої леді є картярські борги, — буденно сказав Алкотт. Як і всі справжні лиходії, він дуже полюбляв, коли інші шанували його чорні справи. Його видовжене обличчя скидалося на щурячий писок. — Величезні картярські борги, яких вона вже не могла повіддавати. — Тут він улесливо захихотів. — Сподіваюся, мадам, ви пробачите мені те, що я не був зацікавлений у ваших послугах. Але зараз ваші борги закрито.

З вигляду Лавінії можна було сказати, що вона не вельми з цього тішилася.

— Я не хотіла… Я просто не мала іншого вибору, — пробелькотіла вона Ґідеону, але той наче й не чув її. Він, радше, міркував, наскільки можливо проскочити до протилежної стіни й зірвати одну з шабель, які висять над каміном… перш ніж лорд Аластер простромить його своєю шпагою. Я глянула туди ж, куди й він, і дійшла висновку, що шансів на успіх у нього мало, якщо він, певна річ, не супермен, який досі крився під його личиною.

Камін був занадто далеко, а до того ж значно ближче до нього стояв лорд Аластер, який ні на мить не спускав з ока Ґідеона.

— Це все, звісно, добре, — повільно мовила я, щоб виграти час. — Але ви не включили у свої розрахунки графа.

Алкотт зареготав.

— Ви, певно, мали на увазі Ракоці? — Він потер руки. — Ну, його особливі… скажімо, переваги, на жаль, не дадуть йому змоги виконувати нині свої обов’язки. — Він гордо задер голову. — Його схильність до дурману перетворила його на легку здобич, якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

— Але ж Ракоці не сам, — не вгавала я. — Його куруци оберігають нас на кожному кроці.

Алкотт зиркнув на лорда Аластера, а потім знову засміявся:

— То де ж вони зараз, ваші куруци?

У підвалі, напевно.

— Вони чекають у тіні, — прорекла я моторошним голосом. — Готові завдати удару щомиті. Вони так майстерно орудують шпагою та ножем, що це схоже на чари.

Та Алкотт і не ворухнувся — цього не зіб’єш з пантелику. Він бовкнув кілька слизьких зауважень щодо Ракоці та його людей, а потім ще раз похвалив себе за винахідливо сплановану операцію та ще винахідливішу зміну плану.

— Боюся, наш аж такий розумний граф марно чекає сьогодні й на вас, і на свого Чорного Леопарда. Знав би він, що я з ним збираюся зробити!

Але Ґідеон, очевидячки, втратив інтерес до Алкоттової балаканини. Він мовчав. Лорд Аластер, здавалося, теж утомився від цього переливання з пустого в порожнє першого секретаря. Він хотів нарешті взятися до справи.

— Хай шурує звідси, — звелів він досить непривітно, дістаючи шпагу і спрямовуючи її на леді Лавінію.

Ага, приїхали.

— А я все думав, що ви людина честі й б’єтеся на дуелі тільки з озброєним суперником, — зауважив Ґідеон.

— Я — людина честі, але ви — демон. І вас я не викликаю на дуель, а вбиваю! — холодно оголосив лорд Аластер.

Леді Лавінія пронизливо верескнула з переляку.

— Я не хотіла цього… — прошепотіла вона, обернувшись до Ґідеона.

Аякже, не хотіла! Ти ба, як зітхнула. Нумо, зомлій тут, корова тупа.

— Ану, виведи її звідси, я кому сказав! — гаркнув лорд Аластер, і я з ним погодилась.

Немов для перевірки, він кілька разів змахнув шпагою в повітрі.

— Так, що й казати, це не найкраще видовище для жінки, — лорд Алкотт підштовхнув Лавінію до коридору.

— Зачиніть за собою двері та пильнуйте за тим, щоб сюди ніхто не зайшов.

— Але…

— За вами поки що є борги, — просичав Алкотт. — І якщо я тільки захочу, завтра до вашого будинку дехто прийде і ваш будинок надовго стане не вашим.

Лавінія більше й слова не сказала. Алкотт замкнув двері, обернувся до нас і дістав із кишені кинджал, досить витонченої моделі. Я мала б зараз страшенно злякатися, але переляк ніяк не нападав. Напевно, тому все це здавалося мені неймовірно безглуздим. Нереальним. Наче кадри з фільму.

Невже ми не можемо зараз стрибнути назад?

— Скільки в нас лишилося часу? — прошепотіла я Ґідеону.

— Забагато, — утомлено процідив він крізь зуби.

На щурячому писку лорда Алкотта зобразився радісний азарт.

— Дівчисько я беру на себе, — заявив він, сповнений завзяття. — А ви випустіть кишки хлопцеві. Але будьте обережні. Він хитрий і спритний.

Лорд Аластер скривився і пирхнув.

— Цю демонську кров вип’є земля, — передчуваючи сутичку, прохрипів Дарт Вейдер. Видно, його репертуар був вельми обмеженим.

Ґідеон досі зиркав на недосяжні шаблі й уже напружив усе тіло для стрибка, тому я озирнулась навколо в пошуках альтернативних засобів. Не вагаючись, я підхопила один із м’яких стільців і спрямувала його гострі ніжки на Алкотта.

Моя витівка чомусь здалася йому дуже веселою, він вишкірився ще зловісніше і повільно рушив мені назустріч. Хай там як, та зрозуміло одне: що б він там не думав, а чистота душі в цьому житті була йому вже до одного місця.

Лорд Аластер теж приступив ближче.

І тоді все сталося воднораз.

— Лишайся тут! — крикнув мені Ґідеон, а відтак, перекинувши витончений столик, штовхнув його в бік лорда Аластера і збив того з ніг.

Одразу ж за тим він ухопив важкий свічник зі стіни й уперіщив ним по голові першого секретаря. Зустріч свічника з головою була доволі гучна, і той гепнувся додолу, наче каменюка. Ґідеон не затримався, щоб перевірити влучність удару. Ще коли свічник був у повітрі, Ґідеон уже відскочив до колекції шабель. Лорд Аластер зробив випад, щоб ухилитися від перекинутого на нього столу. Але замість схопити Ґідеона й не дати йому зірвати шаблю, він опинився коло мене. Усе це сталося миттєво, тож часу в мене було обмаль. Я встигла хіба що підняти стілець із твердим наміром ушкварити лорда Аластера по макітрі. Та зненацька його шпага розітнула повітря.

Лезо пробило мою сукню й устромилося глибоко під лівим ребром. Я не встигла до пуття збагнути, що трапилося, як лорд Аластер уже витягнув зброю і з переможним криком обернувся до Ґідеона зі шпагою, вимащеною моєю кров’ю.

Біль охопив мене із запізненням. Як маріонетка, якій перерізали всі ниточки, я впала на коліна й інстинктивно притиснула руку до грудей. Я чула, як Ґідеон вигукував моє ім’я, я бачила, як він зірвав зі стіни одразу дві шаблі та здійняв їх над головою, немов самурай. Тим часом я сповзла на підлогу, моя голова навіть не грюкнула об паркет (перука таки неабияк допомогла).

Немов під чарами, біль раптом ущух. Якусь мить я лежала і розгублено дивилась у порожнечу, а потім злетіла в повітря, невагома, безтілесна, я піднімалася чимраз вище і вище, аж під самісіньку стелю. Навколо мене танцювали золотаві порошинки у світлі свічок, і мені здавалося, що я одніа з них.

Ген-ген унизу я бачила саму себе: я лежала з широко розкритими очима, хапаючи ротом повітря. По тканині сукні помалу розповзалася кривава пляма. Моє обличчя враз сполотніло, і невдовзі моя шкіра стала біла-білісінька, як і перука. Ошелешена, я спостерігала за тим, як мої повіки здригнулися, а потім… заплющилися.

Але та частина мене, яка ширяла в повітрі, могла багато що спостерігати. Наприклад, я бачила, як перший секретар непорушно лежав біля зірваного свічника. З величезної рани на його скроні юшила кров.

Я бачила, як розлючений Ґідеон кинувся на Аластера. Лорд відступив до дверей і відбивав його удари своєю шпагою, але вже за кілька секунд Ґідеон загнав його в куток кімнати.

Я бачила, наскільки жорстокий точився двобій, хоча брязкіт зброї і чувся сюди дещо глухувато.

Лорд прорвався і спробував зайти з лівого боку, але Ґідеон збагнув його наміри і майже тієї ж миті щосили загнав шаблюку в праве плече лордові. Аластер вирячився на свого суперника спочатку недовірливо, а потім обличчя його перекривилося і він здушено скрикнув. Пальці розтулились, і шпага брязнула на підлогу. Ґідеон прибив руку лорда до стіни. Тепер Аластер хоч і був нерухомий, але долав страшний біль і вивергав на свого ворога прокльони.

Ґідеон відвернувся від нього, й оком не глянувши, і кинувся на підлогу до мене. Тобто до мого тіла, адже я досі ще літала в повітрі.

— Ґвендолін! О Господи! Ґвен! Будь ласка, ні!..

Він притиснув кулак до моїх грудей, де шпага залишила в сукні крихітну дірочку.

— Занадто пізно! — озвався Дарт Вейдер. — Невже ви не бачите, як її полишає життя?

— Вона помре, інакше й не буде! — гаркнув лорд Аластер зі свого місця на стіні, прагнучи не ворушити своєю прибитою рукою. Кров капала з неї, утворивши маленьку калюжку коло його ніг. — Я проколов серце цього демона.

— Замкни писок, — крикнув йому Ґідеон, приклавши обидві руки на мою рану й натиснувши на неї всім тілом. — Я не дам їй спливти кров’ю. Якщо ми вчасно… — він розгублено схлипнув. — Ти не повинна померти, чуєш мене, Ґвен?

Мої груди здіймалися й опускались, а вся шкіра вкрилася дрібними крапельками поту. Проте не виключено, що лорд Аластер і Дарт Вейдер мали рацію. Зрештою, я й так уже літала в повітрі крихітною блискучою порошиною, а моє обличчя там унизу було біле як крейда. Навіть губи тепер посіріли.

По щоках Ґідеона ринули сльози. Він досі щосили притискав руки до моєї рани.

— Залишся зі мною, Ґвен, зі мною, залишся зі мною… — шепотів він.

Зненацька все зникло і я знову відчула під собою жорстку підлогу, тупий біль у животі та важкість свого тіла. Я хрипко видихнула і вже знала, що на наступний подих сили не матиму.

Мені хотілося розплющити очі, щоб глянути на Ґідеона востаннє, але я не спромоглася цього зробити.

— Я кохаю тебе, Ґвен, будь ласка, не залишай мене, — промовив Ґідеон, і це були останні слова, які я почула, перш ніж мене поглинуло небуття…

РОЗДІЛ 10

Неживі предмети всіх видів і матеріалів можуть легко переноситися в часі в обох напрямках. Основна умова: у момент перенесення предмет не повинен контактувати ні з чим, окрім мандрівника в часі, що його транспортує.

Найбільший предмет, транспортований у часі, був обідній стіл завдовжки чотири метри, який близнюки де Віллерзи перенесли в 1900 рік із 1805 року й повернули назад (див. том 4, розділ З, «Експерименти та емпіричні дослідження», стор. 188 і далі).

Рослини й частини рослин та істоти всіх видів не можуть транспортуватися, бо подорож у часі руйнує їхню клітинну структуру або повністю знищує, про що свідчать численні досліди на водоростях, паростках, інфузоріях, мокрицях і мишах (див. також: том 4, розділ 3, «Експерименти та емпіричні дослідження», стор. 194 і далі).

Транспортування предметів без нагляду або не для дослідницької мети суворо заборонено.

Хроніки Вартових,

Том 2,

«Головні Закони»

— Вона, здається, чимось напрочуд мені знайома, — почула я чиїсь слова. Й одразу вловила пихатий тон Джеймса.

— Аякже! От уже порожня макітра, — озвався інший голос — явно Ксемеріуса. — Це ж Ґвендолін, тільки без шкільної форми та в перуці.

— Я не дозволяв тобі зі мною говорити, коте неотесаний!

Як із динаміка радіо, в якому поступово посилювали звук, до мене почали долинати й інші звуки, шуми, збуджені голоси. Я досі ще (чи, точніше сказати, знову) лежала на спині. Страшенний тягар, який навалився на мої груди, зник, як і тупий біль у животі. Невже я’стала таким привидом, як і Джеймс?

Із жахливим тріском розірвався мій корсет і сукня. Тканину відгорнули від рани.

— Він влучив в аорту, — почула я відчайдушний голос Ґідеона. — Я хотів зупинити кров, але… це забрало багато часу.

Прохолодні руки обмацували верхню частину мого тіла й торкнулися болючої рани під ребром. І тоді доктор Вайт полегшено сказав:

— Це лише поверхневий поріз! Ох, люди добрі, добряче ж ти мене налякав!

— Що? Не може бути. Вона ж…

— Шпага просто порізала її шкіру. Ось дивись. Корсет мадам Россіні неабияк тут прислужився. Aorta abdominalis — Боже милий, Ґідеоне, ну чого вас там тільки вчать? На якийсь момент я й справді повірив тобі, — палець доктора притулився до моєї шиї. — Пульс чути добре.

— То з нею все гаразд?

— А що, власне, з вами там сталося?

— Як лорд Аластер міг так ударити її?

Голоси містера Джорджа, Фалька де Віллерза і містера Вітмена зливалися докупи. Ґідеон наче не озивався.

Я спробувала розплющити очі, і зараз це вийшло легко. Я навіть трохи підвелася. Я побачила знайомі, яскраво пофарбовані стіни нашого підвалу, а наді мною схилили голови кілька Вартових. І кожен, навіть містер Марлі, посміхався мені.

Тільки Ґідеон вирячився на мене так, ніби не вірив власним очам. Обличчя він мав смертельно-бліде, а на щоках досі блищали сліди сліз.

Далі за ним стояв Джеймс, прикладаючи до очей свою мережану хусточку.

— Коли можна буде знову дивитися, дай мені знати.

— Тільки не зараз, бо очі повилазять, — застеріг Ксемеріус, який сів по-турецькому в мене в ногах. — У неї ось-ось груди випадуть із пазухи.

Йопересете. Узагалі-то він мав рацію. Зніяковівши, я кинулася прикривати голе тіло порізаними і відірваними рештками прекрасної сукні мадам Россіні. Доктор Вайт акуратно підштовхнув мене назад на стіл, на якому я доти лежала.

— Мені потрібно швидко промити і перев’язати цю подряпину, — сказав він, — а вже потім я ретельно вас обстежу. Чи є якийсь біль?

Я похитала головою і зараз же застогнала:

— Ой-йой! — Мою голову обпекло болем.

Містер Джордж стояв позаду і поклав руку мені на плече.

— О Боже, Ґвендолін… Як ти всіх нас налякала, хай йому грець, — він тихо засміявся. — Отакий стан я називаю глибокою непритомністю! Коли Ґідеон з’явився тут з тобою на руках, я навіть подумав, що ти могла…

— Врізати дуба, — закінчив його речення Ксемеріус, бо містер Джордж зніяковіло замовк. — Чесно кажучи, вигляд ти й справді мала якийсь мертвий. А хлопець наче сказився! Репетував тут, що треба терміново зупинити кров і взагалі молов таке, що й купи не трималося. І ревів. Ти чого витріщився?

Останнє питання стосувалося маленького Роберта. Той захоплено розглядав Ксемеріуса.

— Він такий гарнюній. Можна його погладити?

— Ні! Тримай від мене руки подалі, малий, якщо хочеш, щоб вони в тебе були! — застеріг Ксемеріус. — Годі з мене й цього розчепуреного півня, який весь час обзиває мене котом.

— Але ж, даруйте, котів із крилами не буває, це я і сам знаю, — вигукнув Джеймс, і далі прикриваючи очі. — Але ти — кіт із якогось марення. Демонське поріддя.

— Ще одне слово — і я тебе зжеру! — пригрозив Ксемеріус.

Ґідеон відійшов на кілька кроків убік і опустився на стілець. Він зняв перуку, провів пальцями по своїх темних кучерях і затулив обличчя руками.

— Я нічого не розумію… — пролунав крізь пальці його голос.

Він почувався достоту, як я. Як це могло статися: я щойно померла і ось знову почувалася живою-живісінькою? Хіба це можливо? Я подивилася на рану, над якою марудився доктор Вайт. Він мав цілковиту рацію — це таки справді подряпина. Коли я брала в себе кров ножем, поріз був значно глибшим і болючішим.

Ґідеон прибрав руки з обличчя. Яким же зеленим блиском сяяли його очі на сполотнілому лиці! Я згадала його останні слова, сказані мені, і ще раз спробувала сісти, але доктор Вайт зупинив мене.

— Може, хтось зніме з неї цю дурну перуку? — грубо спитав він.

Кілька рук заходилися висмикувати шпильки з моєї зачіски. І як же було приємно, коли перуку нарешті зняли.

— Обережно, Марлі, — попередив Фальк де Віллерз. — Подумайте про мадам Россіні!

— Так, сер, — кивнув Марлі й тут же з переляку мало не випустив перуку. — Мадам Россіні, сер.

Містер Джордж витяг останню шпильку з моєї зачіски й обережно розпустив косу.

— Так краще? — турботливо запитав він.

Авжеж, так було значно краще.

— Киги-киги, чайка! Де твої яйка? — клеїв дурня, співаючи, Ксемеріус. — На горбочку в черепочку. Хлопці орали, яйка забрали. — Ох, був би в тебе черепочок! Як же я радий, хай там як, що ти досі жива і мені не доведеться шукати собі нову людину. Я такий щасливий, що верзякаю казна-що. Ох ти ж, бідна моя чаєчко.

Маленький Роберт захихикав.

— Мені вже можна прибрати хустку? — запитав Джеймс, але відповіді так і не дочекався. Лише глянувши на мене, він знову заплющив очі. — Дідько! Це справді міс Ґвендолін. Даруйте, не впізнав вас, коли юний дженджик проніс вас повз мою нішу, — він зітхнув. — Усе так дивно. За цими стінами рідко зустрінеш пристойно вдягнених людей.

Містер Вітмен поклав руку Ґідеону на плече.

— Що ж саме сталося, хлопче? Ти таки встиг передати графу наше послання? І чи отримав ти від нього інструкцію щодо наступної зустрічі?

— Дайте йому хильнути віскі й облиште хлопця на кілька хвилин! — звелів доктор Вайт, наклеюючи на мою рану дві смужки пластиру. — Він досі ні живий ні мертвий.

— Ні-ні, все гаразд, — пробурмотів Ґідеон. Він мигцем глянув на мене і витягнув з кишені запечатаного листа й подав його Фальку.

— Ходімо! — мовив містер Вітмен, допоміг Ґідеону підвестись і повів його до дверей. — Нагорі в кабінеті директора Джиллса є віскі. Та й канапа, якщо тобі треба трохи полежати, — він озирнувся. — Фальку, ти з нами?

— Авжеж, — відповів Фальк. — Сподіваюся, у старого-доброго Джиллса вистачить віскі на всіх нас, — він обернувся до решти. — А ви не здумайте відправляти Ґвендолін додому в такому кепському стані, ясно?

— Ясно, сер, — запевнив його містер Марлі. — Ясно, як Божий день, якщо я можу так висловитись.

Фальк закотив очі.

— Можете, — сказав він і вийшов вслід за містером Вітменом і Ґідеоном.

Містер Бернард мав нині вільний вечір, тому двері відчинила Кароліна і тут же заторохкотіла:

— Шарлотта приміряла свій костюм феї, призначений для вечірки, сукня така гарна, а ще вона дозволила мені причепити їй крильця. Але тітка Ґленда сказала, що спочатку непогано було б мені помити руки, бо я ж напевно знову гладила якихось брудних звірят…

А далі вона не змогла говорити — я схопила її і притиснула до себе так міцно, що вона мало не задихнулася.

— Ану, давай-но, розчави її! — озвався Ксемеріус, залетівши в будинок слідом за мною. — Твоя мама завжди може зробити собі нову дитинку, якщо котрась зі старих зламається.

— Моя мила, кохана, найкраща маленька сестричко, — бурмотіла я, зарившись обличчям у волосся Кароліни, плачучи та сміючись одночасно. — Як же я тебе люблю!

— Я теж тебе люблю, але ти хукаєш мені прямо у вухо, — зауважила Кароліна й обережно випручалася. — Ходімо! Ми вже їмо. На десерт сьогодні фірмовий шоколадний торт із пекарні «Колібрі»[43]!

— О, як же я люблю, люблю, люблю цей «Дідьків шоколадний торт»[44], — вигукнула я. — Я люблю життя, яке дарує нам стільки дивовижних речей!

— Та не переборщуй! А то можна подумати, ніби ти повернулася з лікування електрошоком, — гидливо пирхнув Ксемеріус.

Я вже хотіла скорчити йому міну, але могла лише поглянути на нього з любов’ю. Авжеж, це ж мій маленький, любий, бридкий демон із ринви.

— І тебе я люблю! — сказала йому я.

— О, що це людина! — простогнав він. — Була б ти отим ящиком з екраном, я б тебе негайно переключив.

Кароліна занепокоєно подивилася на мене. Поки ми піднімалися, вона взяла мене за руку.

— Ґвен, що з тобою робиться?

Я втерла сльози і засміялася.

— Зі мною все прекрасно, — запевнила я її. — Я страшенно щаслива. Бо жива. І сім’я в мене чудова. І ці перила здаються такими гладенькими і знайомими. Та й життя таке дивовижне!

І сльози знову навернулися мені на очі, а в голову закралася думка, що, може, доктор Вайт дав мені випити зовсім не аспірин. Але ж така ейфорія могла наринути на мене лише тому, що мені вдалося вижити, і тому, що мені не доведеться довіку бути крихітною летючою пилинкою.

У захваті я підняла Кароліну на руки і покружляла її в повітрі перед дверима в їдальню. Я була найщасливішою людиною у світі, бо жила, а Ґідеон сказав: «Я тебе кохаю». Останнє, щоправда, цілком могло бути передсмертною галюцинацією, такий варіант теж не варто цілком виключати.

Моя сестричка радісно зойкнула, а Ксемеріус тим часом марно вдавав, що хоче перемкнути мене невидимим пультом, немов якусь телепрограму.

Коли я поставила її на ноги, Кароліна запитала:

— А Шарлотта правду казала? Ну, що ви з Леслі зібралися йти на вечірку до Синтії в зелених шелестких пакетах для сміття?

Ці слова трохи вихопили мене з ейфорії.

— Ха-ха-ха! — зловтішався Ксемеріус. — Я просто бачу перед собою це видовище: щасливий зелений сміттєвий мішок, який намагається всіх обійняти і розцілувати, бо життя, бачите, таке дивовижне!

— Гм-м-м… Ну, якщо мені не вдасться цього якось уникнути. — О Господи, хоч би мені вдалося переконати Леслі, що її сучасну геніальну ідею з марсіанами ліпше втілити на якійсь іншій вечірці. Але якщо Леслі вже розпатякала про це всім, то вона справді у захваті від цієї ідеї, а якщо Леслі від чогось у захваті, то переконати її буде ох як непросто. А я це вже добре знала на власній шкурі.

Уся моя родина сиділа за столом. Я насилу стрималася, щоб радісно не обійняти всіх їх, навіть тітку Гленду й Шарлотту я б щиро пригорнула. (А це ще раз доводить, у якому надзвичайному стані я тепер перебувала.) Але, помітивши гострий позирк Ксемеріуса, я лише ущедрила всіх сяючою вітальною посмішкою і, проходячи повз Ніка, провела рукою по його волоссю. Сівши на своє місце, я подивилася на тарілку, на яку мама вже встигла покласти закуску, і геть забула про будь-яку стриманість.

— О, пиріг зі спаржею! — вигукнула я. — Ну хіба життя не дивовижне?! У ньому є чим насолоджуватись, правда ж?

— Якщо ти ще раз вимовиш слово «дивовижний», я виригаю просто на твій клятий пиріг зі спаржею, — верескнув Ксемеріус.

Я посміхнулася йому, поклала шматочок пирога собі в рот, оглянула всіх присутніх зі щасливою посмішкою і запитала:

— Ну, як минув ваш день?

Тітка Медді посміхнулася у відповідь.

— А твій день, здається, був цілком непоганим.

Шарлоттина виделка мерзенно чиргикнула по тарілці.

Так, врешті-решт день справді випав нівроку. Попри те, що Ґідеон, Фальк і містер Вітмен так і не з’явилися до мого від’їзду і мені не вдалося перевірити, чи була фраза «Я кохаю тебе, Ґвен, прошу, не залишай мене!» лише моїм маренням, чи ж Ґідеон таки промовив це. Решта Вартових зробили все, аби вивести мене з цього, як висловився Фальк де Віллерз, кепського стану, а містер Марлі навіть прагнув причесати мене, але я вирішила, що можу зробити це й сама. Тепер на мені була шкільна форма, а волосся акуратно лежало на плечах.

Мама погладила мою руку.

— Я така рада, що тобі краще, сонечко.

Тітка Ґленда щось пробурчала собі під ніс, я почула тільки окремі слова: «…у неї, як у селянської дівки». Відтак вона фальшиво посміхнулась і запитала мене:

— Ну і як там справи із зеленим сміттєвим пакетом? Не можу повірити, що ти і твоя подружка Леслі збираєтеся з’явитися в такому вбранні на вечірці, яку Дейли влаштовують для своєї дочки! Тобіас Дейл, без сумніву, сприйме це як політичний закид, він же посідає значне місце серед торі[45].

— Га? — бовкнула я.

— Якщо недочула, треба говорити «Даруйте, що ви сказали?», — повчав мене Ксемеріус.

— Ґлендо, ти весь час мене дивуєш! — леді Аріста прицмокнула язиком. — Жодній із моїх онучок таке й на думку не спаде. Сміттєвий мішок! Нісенітниця!

— Ну, якщо в декого немає підхожого вбрання для вечірки, то це краще, ніж нічого, — уїдливо зауважила Шарлотта. — Принаймні для Ґвен.

— О, люба… — тітка Медді співчутливо дивилася на мене. — Дай-но подумати. У мене ось є пухнастий зелений махровий халат, можу тобі його позичити.

Шарлотта, Нік, Кароліна і Ксемеріус захихотіли, і я теж посміхнулася тітці Медді.

— Мені дуже приємно, але я гадаю, Леслі не погодиться — марсіан у махрових халатах не буває.

— Ви чуєте? Я не жартую! — стрепенулася тітка Ґленда. — Я ж говорила! Ця нечупара згубно впливає на Ґвендолін! — Вона скисла, як солоний огірок. — Та й хіба можна сподіватися чогось іншого від дівчинки, вихованої пролетарями. Нема нічого доброго уже в тому, що їй дозволили вчитися в Сент-Ленноксі. Але я точно ніколи не дозволю моїй дочці спілкуватися…

— Годі вже, Ґлендо! — остудила моя мама свою сестру. — Леслі — розумна і вихована дівчинка. А батьки її — ніякі не пролетарі! Її батько — він… він…

— Інженер-будівельник, — підказала я.

— …інженер-будівельник, а мама працює…

— Дієтологом, — знову підхопила я.

— А пес їхній учився в коледжі Ґолдсміт[46], — підтакнув Ксемеріус. — Дуже шанована родина.

— Наш костюм не має нічого спільного з політикою, — запевнила я тітку Ґленду та леді Арісту, яка вже підвела брови догори. — Це просто задля розваги.

Хоча цілком може бути, що Леслі змогла б вкласти в той костюм ще й політичний сенс. Наче нам і без того мало було

дурнуватого зовнішнього вигляду.

— До того ж це вечірка Синтії, а не її батьків, інакше дрес-код навряд чи був би таким зеленим.

— Це зовсім не смішно, — сказала тітка Гленда. — Я вважаю, що це кричуще неподобство — отаке небажання докласти зусиль до створення костюма. Тоді як інші гості щосили стараються. Ось, наприклад, костюм Шарлотточки…

— …коштував купу грошей і сидить прямо по фігурі, ти повторила це за сьогодні купу разів, — перебила її моя мама.

— Та ти просто заздриш. Як і завжди. Але я принаймні переймаюся вихованням своєї дочки, на відміну від тебе, — просичала тітка Ґленда. — Те, що тобі байдуже, як твоя дочка з’явиться у високому суспільстві, і те, що тобі начхати, в який костюм вона вбереться…

— Високе суспільство? — мама презирливо скривилася. — Скажи, на Бога, ти хоч розумієш, що це таке? Це ж просто день народження однокласниці! Досить і того, що бідолашним дітям узагалі треба одягати костюми на цю вечірку.

Леді Аріста гучно брязнула ножем і виделкою.

— Ненечко моя, вам же вже за сорок, а поводитеся ви, немов підлітки. Авжеж, Ґвендолін не піде на цю вечірку в пакеті для сміття. А тепер прошу вас змінити тему розмови.

— Так, нумо, поговоримо про деспотичних старих бабів, — запропонував Ксемеріус. — А ще про жінок, яким за сорок, а вони досі тримаються за мамчину спідницю.

— Ти не маєш права наказувати Ґвендолін… — підвищила голос мама, але я штурхнула її під столом і посміхнулася.

Вона зітхнула, але потім теж посміхнулася.

— Авжеж, так і є. Проте я не можу спокійно дивитися на те, як Ґвендолін паплюжить прекрасне ім’я нашої родини… — сказала Ґленда, проте леді Аріста урвала її:

— Ґлендо, якщо ти зараз же не стулиш пельку, то підеш спати без вечері, — пирхнула вона, і всі навколо, крім неї та тітки Ґленди, розсміялися. Навіть Шарлотта хихикнула.

Цієї миті у двері подзвонили.

Кілька секунд ніхто не зважав, ми просто їли й далі, поки не згадали, що містер Бернард сьогодні вихідний. Леді Аріста зітхнула.

— Зроби ласку, Кароліно, відчини двері. Якщо це містер Тернер прийшов спитати про квітчання ліхтарів на вулицях цього року, то передай йому, що мене немає вдома. — Вона почекала, поки Кароліна вийде, а тоді похитала головою. — Ця людина — це ще та чума! Подумати тільки — бегонії помаранчевого кольору! Сподіваюся, для таких людей у пеклі існує окреме покарання.

— Я теж на це сподіваюся, — підтримала її тітка Медді.

За хвилину Кароліна повернулась.

— Це Ґоллум[47]! — крикнула вона. — І він хоче бачити Ґвендолін.

— Ґоллум? — хором повторили за нею мама, Нік і я.

Нещодавно «Володар перснів» став нашим спільним улюбленим фільмом, і тільки Кароліна його не дивилася, бо вона ще маленька.

Кароліна жваво закивала.

— Так, він чекає внизу.

Нік засміявся:

— Це ж так чудово, золотце моє, я обов’язково маю на нього поглянути.

— Я теж, — сказав Ксемеріус, і далі ліниво теліпаючись на люстрі та чухаючи собі живіт.

— Ти, певно, маєш на увазі Ґордона? — перепитала Шарлотта, підводячись. — Він прийшов до мене. Тільки трохи зарано. Він мав зайти за півгодини.

— О, в тебе знайшовся шанувальник, рибонько моя? — розчулено поцікавилась тітка Медді. — Як чудово! Може, це трохи тебе змінить.

Шарлотта скорчила кислу міну.

— Ні-ні, тітко Медді, Ґордон — це просто хлопець із мого класу, я допомагаю йому написати роботу про персні.

— Але він сказав, що хоче бачити Ґвендолін, — наполягала Кароліна, тимчасом як Шарлотта вже відсунула її вбік і вибігла з кімнати.

Кароліна подалася за нею.

— Він може піднятись до нас на вечерю, — крикнула їм навздогін тітка Гленда. — Вона завжди готова прийти на допомогу, — звернулася вона до нас. — До речі, цей Ґордон Ґельдерман — син Кайла Артура Ґельдермана.

— Слухайте, слухайте всі! — озвався Ксемеріус.

— Та хоч папа римський, — відгукнулася мама.

— Син Кайла Артура Ґельдермана, — ваговито повторила тітка Ґленда, цього разу наголошуючи на кожному складі. — Торговий дім «Tycoon»! Невже тобі не знайома ця назва? Як же для тебе типово! Ти й гадки не маєш, в якому середовищі обертається твоя донька. Ох і мати з тебе! Хоча яка різниця — Ґвендолін цей юнак до лампочки.

Мама застогнала.

— Ґлен, послухай, тобі, напевно, треба поновити вживання ліків проти клімактеричних симптомів.

Брови леді Арісти майже зімкнулися — так міцно вона насупилася. Вона вже пирхнула, мабуть, збираючись залишити маму й тітку Ґленду без десерту на ніч, аж тут заскочила Кароліна і переможним тоном заявила:

— А Ґоллум таки хотів бачити Ґвендолін!

Я саме заштовхала в рот великий шматок торта, і він мало не поліз назад, коли до кімнати зайшов Ґідеон, а за ним з’явилася Шарлотта з кам’яним обличчям.

— Доброго вечора, — увічливо привітався Ґідеон. На ньому були джинси і потерта зелена сорочка. Вочевидь, він устиг за цей час прийняти душ, бо його ще вогке волосся спадало вільними кучерями довкруж його обличчя. — Прошу вибачення. Я не збирався заважати вам вечеряти, просто мені хотілося побачити Ґвендолін.

У кімнаті на хвилину запала тиша. Мовчали всі, окрім Ксемеріуса, який реготав так, що мало не гепнувся з люстри. Я не могла говорити, бо щосили намагалася якнайшвидше ковтнути їжу, Нік усміхнувся, мама кілька разів переводила очі з Ґідеона на мене й назад, шия тітки Ґленди знову вкрилася червоними плямами, а погляд леді Арісти на Ґідеона цілком міг би адресуватися бегонії помаранчевого кольору.

Тільки тітка Медді виявила бодай якісь добрі манери.

— А ви й не завадили, — доброзичливо мовила вона. — Ось, прошу вас, сідайте коло мене. Шарлотто, будь ласка, постав ще один столовий прибор.

— Ага, тарілку для Ґоллума, — прошепотів мені Нік і вишкірився.

Шарлотта зігнорувала тітку Медді й сіла на своє місце із таким же закляклим обличчям.

— Дякую за запрошення, але я вже повечеряв, — зауважив Ґідеон.

Я нарешті таки проковтнула той бідолашний шматок торта і похапцем підвелася.

— Я теж уже повечеряла, — мовила я. — Ви не заперечуєте, якщо я вийду? — Я подивилася спочатку на маму, а потім на бабусю.

Обидві перезирнулися дивними поглядами, згоджуючись, і водночас зітхнули.

— Звичайно, — потім сказала мама.

— А як же шоколадний торт? — нагадала Кароліна.

— Ми для Ґвендолін прибережемо шматочок, — леді Аріста кивнула мені.

Хисткою ходою я рушила до Ґідеона.

— У залі запала могильна тиша… — прошепотів Ксемеріус зі своєї люстри. — Усі погляди були прикуті до дівчини в жовтавій блузці, що мала колір дитячої несподіванки…

Гай-гай… він таки мав рацію. Я картала себе, що не додумалася швидко помитися і перевдягтися — ця дурнувата шкільна форма пасувала мені найгірше з усього мого гардеробу. Але хто міг уявити, що цього вечора в наші двері постукає гість?

Та ще й такий, перед яким справді важливо виглядати як нова копійка.

— Привіт, — сказав Ґідеон і посміхнувся — вперше, відколи зайшов до їдальні.

Я зніяковіло посміхнулася у відповідь:

— Привіт, Голлуме.

Хлопець усміхнувся ще ширше.

— І навіть таємничі тіні на стінах замовкли, коли ці двійко дивилися одне на одного так, ніби щойно на них жаром сипонуло… — патякав Ксемеріус, відтак спурхнув із люстри і спустився до нас. — Чарівно забриніла скрипка, а потім вони пліч-о-пліч вийшли геть із зали, ці двійко — дівчина в жовтавій блузці, що мала колір дитячої несподіванки, та хлопець, якому б добре було навідатися до перукаря. — Він кружляв за нами, але на сходах рвучко повернув ліворуч. — Мудрий і вродливий демон Ксемеріус міг би піти зараз за вами, аби нагадувати про пристойність, якби від таких шалених почуттів він не зголоднів. Тож він має терміново щось схрумати! Нині я кину на зуби одного опецькуватого кларнетиста, який цілий день партачив, граючи Гленна Міллера[48]. — Він іще раз махнув лапкою і зник за віконцем коридору.

Зайшовши у свою кімнату, я з полегшенням зрозуміла, що, на щастя, ще не встигла зруйнувати прекрасний лад, який навела тут у середу тітка Медді. Добре, що ліжко було заправлене, одяг, розкиданий по всіх кутках, мені вдалося згребти кількома широкими рухами і закинути на стілець до інших речей. Потім я обернулася до Ґідеона, який досі ще мовчав. Можливо, нічого іншого йому просто не залишалось — я досі ніяковіла. Тож одразу після того, як Ксемеріус полетів геть, я взялася щось там говорити про картини, які ми проминали. Про кожну з них, а їх у нас було сила-силенна.

— Це мої пращури. Поняття не маю, навіщо їх малювали олійними фарбами, адже в той час уже були фотографи. Оцей-от опецьок на стільчику — це мій прапрапрадід Г’ю, коли він був маленьким хлопчиком, разом зі своєю сестрою Петронеллою і трьома кроликами. Це ерцгерцогиня… щось не пригадаю її імені, вона не наша родичка, але тут на ній фамільне кольє родини Монтроз, тому її портрет тут висить. А зараз ми вийшли на третій поверх, тому ти можеш милуватися Шарлоттою на всіх зображеннях. Тітка Гленда ходить із нею до фотографа раз на три місяці, до того самого, який нібито фотографує і королівську сім’ю. А це моя улюблена світлина: десятирічна Шарлотта із мопсом, у якого з пащі, до речі, завжди страшенно смерділо. Вони з Шарлоттою дуже пасують одне до одного, тобі не здається? — І так далі й тому подібне. Це було жахливо. І лише у своїй кімнаті я нарешті замовкла. Але тільки тому, що тут у мене не було жодних знімків.

Я пригладила покривало, нишком ховаючи свою нічну сорочку з «Hello Kitty» під подушку. Потім я обернулася до Ґідеона й вичікувально на нього глянула. Зараз і він цілком міг би щось сказати.

Але він нічого не сказав. Натомість далі посміхався мені, ніби не вірячи власним очам. Моє серце шалено забилося, щоб потім на мить завмерти. Овва! Воно витримало удар шпаги, але Ґідеон виявився для нього ще більшим випробуванням, надто коли погляд його ставав таким, як оце зараз.

— Я хотів спершу зателефонувати тобі, але відповіді не було, — мовив він нарешті.

— Акумулятор розрядився.

Акумулятор сів саме під час нашої розмови з Леслі в лімузині.

Оскільки Ґідеон знову замовк, я витягла з кишені телефон і озирнулася, шукаючи підзарядку. Тітка Медді акуратно змотала її і поклала в шухляду письмового столу.

Ґідеон сперся спиною на двері.

— Сьогодні був доволі дивний день, правда ж?

Я кивнула. Телефон увімкнувся, заряджаючись. Я не знала, що ще такого зробити, тому просто сіла на край письмового столу.

— Я думаю, це був найгірший день у моєму житті, — правив далі Ґідеон. — Коли ти лежала там на підлозі…

Його голос затремтів. Він відійшов від дверей і рушив до мене.

Зненацька мені страшенно закортіло його втішити.

— Я не хотіла тебе лякати… Але… мені здавалося, що я справді вмираю.

— Я теж так подумав, — він глитнув і ступив ще один крок до мене.

Ксемеріус уже давно помчав до свого кларнетиста, проте якась частина мого мозку й далі видавала коментарі в його стилі: «Його зелені очі спалахнули, запаливши полум’я її серця, що билося під жовтавою блузою кольору дитячої несподіванки. Схиливши голову хлопцеві на груди, вона дозволила сльозам текти рікою».

О Боже, Ґвендолін! Невже обов’язково треба бути такою істеричкою?!

Я ще дужче вчепилася в край столу.

— Ти б мав краще знати, що зі мною сталося, — мовила я. — Бо, як-не-як, ти ж вивчаєш медицину.

— Так, і саме тому я зрозумів, що ти… — Ґідеон зупинився переді мною і прикусив нижню губу, чим дуже мене зворушив. Він поволі підніс руку: — Вістря шпаги увійшло в тебе ось настільки глибоко. — Він широко розчепірив великий і вказівний пальці правої руки. — Незначна подряпина не могла б так тебе зламати. Аж тут ти раптом пополотніла, на шкірі виступив холодний піт… Ось чому я подумав, що Аластер, мабуть, поцілив у велику артерію. Ти втратила багато крові.

Я подивилася на його руку перед моїм обличчям.

— Ти ж сам бачив цю рану, вона справді нешкідлива… — сказала я і кахикнула. Щось мої голосові зв’язки мене зраджували. — Це… мабуть… просто через сильний шок. То я, либонь, уявила, що серйозно поранена, і тому вигляд у мене був, наче…

— Ні, Ґвен, ти нічого не уявляла.

— Але як же тоді сталося, що в мене залишилася тільки маленька подряпина? — прошепотіла я.

Він опустив руку і почав ходити туди-сюди кімнатою.

— Спочатку я цього теж не зрозумів, — схвильовано говорив він. — Я був страшенно… радий, що ти… ти жива, і тому сказав собі, що колись таки знайду логічне пояснення цій маленькій рані. Але потім я пішов у душ і там мене зненацька осяяло.

— Ах, он воно що, — сказала я. — Я ж іще не милася.

Я насилу відірвала закляклі пальці від краю столу і сіла на килим. Так було значно краще. Принаймні мої коліна більше не тремтіли.

Притулившись до ліжка, я глянула вгору на Ґідеона.

— Чуєш, а тобі обов’язково треба бігати туди-сюди, наче ти якийсь дикун? Мене це страшенно нервує. А я й без того знервована.

Ґідеон став навколішки на килим переді мною і поклав мені руку на плече, попри те, що з цієї миті я вже не могла слухати його уважно, а лише переймалася думками на кшталт: «Сподіваюсь, я приємно пахну», «О, треба ж не забувати дихати».

— Чи знайоме тобі відчуття, коли ти марудишся над головоломкою-судоку і раптом знаходиш те саме єдине число, за допомогою якого решта полів легко заповнюються? — запитав він.

Я невпевнено кивнула.

Ґідеон лагідно гладив мене, десь блукаючи думками.

— Я вже кілька днів мордуюсь над такою купою речей, але тільки сьогодні знайшов його… це магічне число, розумієш? Я вкотре перечитував документальні записи, поки майже вивчив їх напам’ять…

— Які ще документальні записи? — урвала його я.

Він забрав руку.

— Записи, які Пол отримав від лорда Аластера в обмін на родовідні дерева мандрівників у часі. Пол дав їх мені того самого дня, коли ти розмовляла з графом. — Він криво усміхнувся, угледівши купу почуттів на моєму обличчі. — Я розповів би тобі про це, але ти була дуже зайнята. Ти поставила б мені всі ці дивні питання і насамкінець образилась би і втекла геть. Я не міг побігти слідом за тобою, бо доктор Вайт наполіг на огляді моєї рани, пам’ятаєш?

— Це було зовсім недавно — в понеділок, Ґідеоне.

— Ага, точно. А здається, ніби спливла вже ціла вічність, скажи? Коли мене нарешті відпустили додому, я дзвонив тобі по телефону кожні десять хвилин, аби сказати тобі, що я… — він схвильовано взяв мене за руку, — аби все тобі пояснити, але в тебе весь час було зайнято…

— Так, я саме розповідала Леслі, що означає вислів «повний гівнюк», — заявила я. — Але ж у нас іще є стаціонарний телефон, знаєш?

Він зігнорував мій натяк.

— Поки дзвонив тобі, мимохідь почав читати ці документи. Це пророцтва й записи з приватного архіву графа. Про ці папери Вартові нічого не знають. Він з певною метою приховав це від своїх людей.

Я застогнала.

— Дай-но мені вгадати. Ще кілька дурнуватих віршів. І ти не втямив із них ані слова.

Ґідеон нахилився вперед.

— Ні… — помалу мовив він. — Навпаки. Сенс цілком зрозумілий. Там написано, що хтось мусить померти, щоб філософський камінь міг набрати повної сили. — Він подивився мені у вічі. — І цей хтось — ти.

— Ага. — Мене це не настільки вразило, як мало б. — Отже, ціна, яку треба заплатити, — це я.

— Я був страшенно шокований, коли це прочитав.

Пасмо волосся впало Ґідеону на обличчя, але він того не помітив.

— Спочатку я не міг у це повірити, але пророцтва доволі зрозумілі. Мовляв, рубінове життя згорає, смерть Крука знаменує кінець, дванадцята зірка гасне, ну й таке інше, і так без кінця. — Він замовк на мить. — Ще прозорішими були нотатки, записані графом на берегах. Щойно Коло замкнеться і постане еліксир життя, ти мусиш померти. Це майже слово до слова.

Я глитнула.

— Ну і як же я мушу померти? — Мимоволі мені згадалася закривавлена шпага лорда Аластера. — Про це там теж писалося?

Ґідеон ледь-ледь посміхнувся.

— Ні, тут пророцтва, як завжди, нечіткі, але одне підкреслюється не раз. Що я, Діамант, Лев, число одинадцять, якось із цим пов’язаний. — Посмішка зійшла з його обличчя, а в голосі зазвучало щось нове, чого я раніше не чула: — Там сказано, що ти помреш через мене. Через кохання.

— О. Гм-м… Але… — бовкнула я, як жаба в болото. — Та це лише якісь рядки з чергового вірша.

Ґідеон похитав головою.

— Невже ти не розумієш, Ґвенні, що я просто не міг цього дозволити? Це єдина причина, чому я зважився на цю дурну гру і вдав, що збрехав тобі й що почуття мої були несправжні.

Нарешті мене осяяло.

— І щоб мені не спало на думку вмирати через кохання до тебе, ти вже назавтра подбав про те, аби я тебе зненавиділа? Це було справді вельми… як би це сказати… по-лицарському з твого боку.

Я нахилилася вперед і прибрала неслухняне пасмо з його обличчя.

— Авжеж, дуже по-лицарському. — Ґідеон усміхнувся. — Повір, це було найважче, що я будь-коли в житті робив.

Зараз, торкнувшись до нього, я вже не могла забрати свої пальці. Моя рука поволі ковзнула по його щоці. Вочевидь, поголитися він не встиг, але щетина відчувалася такою привабливою.

— Давай залишимося друзями — це був справді вдалий крок, — пробурмотіла я. — Тієї ж миті я зненавиділа тебе всім нутром.

Ґідеон застогнав.

— Але я не це тоді мав на увазі — я справді хотів, щоб ми були друзями, — виправдовувався він. Ґідеон узяв мою руку і міцно стиснув. — Якби я знав, що ці слова аж так тебе розсердять…

Він так і не договорив.

Я нахилилася до нього ще ближче й обхопила його голову долонями.

— Ну, це стане тобі доброю наукою на майбутнє, — прошепотіла я. — Ніколи, ніколи, ніколи не кажи ці слова тому, кого ти поцілував.

— Стривай, Ґвен, це не все, я маю тобі ще дещо… — почав було він, але я не збиралася баритися. Я обережно торкнулася губами його вуст і заходилася його виціловувати.

Ґідеон відповів на мій поцілунок, спочатку обережно й ніжно, а потім, коли я обхопила рукою його шию і пригорнулася до нього, його поцілунок став більш пристрасним. Ліва його рука пестила моє волосся, а права ковзнула по шиї і почала опускатися вниз. Тільки-но вона дійшла до верхнього ґудзика на блузці, як задзеленчав телефон. Точніше кажучи, заграла музична тема зі стрічки «Якось на Дикому Заході»[49].

Я знехотя відірвалася від Ґідеона.

— Леслі, — мовила я, глянувши на екран. — Я мушу відповісти. Хоча б коротко, інакше вона хвилюватиметься.

Ґідеон посміхнувся.

— Не переймайся. Я не збираюся щезати.

— Леслі? Можна я перетелефоную тобі трішки пізніше? І спасибі за новий ринґтон — дуже кумедний.

Проте Леслі не слухала мене.

— Ґвен, чуєш, я прочитала «Анну Кареніну», — одразу почала вона. — І мені здається, я тепер знаю, що саме граф збирається робити із цим філософським каменем.

Філософський камінь був мені якось по барабану. Принаймні зараз.

— А, ну чудово, — сказала я і подивилася на Ґідеона. — Ми це потім обов’язково…

— Не хвилюйся, — мовила Леслі. — Я вже в дорозі.

— Що? Я…

— Точніше кажучи, я вже тут.

— Де ти?

— Ну, тут. Я стою перед твоею кімнатою. За мною якраз піднімається сходами твоя мама, а за нею біжать твої брат із сестрою. А за ними шкандибає твоя двоюрідна бабуся. Ось, тепер вони мене випередили і, боюся, зараз можуть постукати у двері…

Але Кароліна стукотом не переймалася. Вона рвучко розчинила двері й радісно крикнула:

— Шоколадний торт для всіх! — А потім, обернувшись до решти, додала: — Ось бачите, в них ніяких обнімонів!

РОЗДІЛ 11

Із Хронік Вартових, Том 4

Cьогоднішній день був сповнений несподіванок (про головне у двох словах: Ґідеон мене кохає! Ну і ще, звісно, ця подія зі шпагою і типу смертю), але ці вечірні родинні посиденьки в моїй кімнаті здивували мене найдужче. Майже в повному складі в мене на килимі зібралися всі найдорожчі для мене люди, вони базікали та сміялися, перебиваючи одне одного: мама, тітка Медді, Нік, Кароліна, Леслі і… Ґідеон! І всі замастилися шоколадом (а що тітка Ґленда і Шарлотта втратили апетит, а леді Аріста зневажала нас в принципі, то весь шоколадний торт був у нашому розпорядженні). Може, винен тут був саме шоколадний торт, але Ґідеон і моя родина одразу заприязнилися, а може, ще й тому, що Ґідеон поводився так щиро, як ніколи досі. І це попри те, що мама й тітка Медді закидали його провокаційними питаннями, а Нік вперто називав Ґідеона Ґоллумом.

Закинувши до рота останню крихту, тітка Медді підвелася з підлоги.

— Гадаю, я мушу спуститися і підтримати Арісту — містер Тернер таки проник у будинок разом із маленьким шанувальником Шарлотти, тож там напевно спалахнула суперечка про бегонії. — Вона подарувала Ґідеону одну зі своїх осяйних посмішок із ямочками на щоках. — Маю визнати, для де Віллерза ви вельми милий юнак, Ґідеоне.

Ґідеон теж встав.

— Щиро дякую, — посміхнувся він, тиснучи тітці Медді руку. — Приємно було з вами познайомитися!

Леслі дала мені стусана у ребра.

— Глянь, які манери! Одразу підскакує, щойно жінка встає. Як же шкода, що він такий гівнюк.

Я закотила очі.

Мама струсила з сукні крихти й допомогла підвестися Кароліні й Ніку.

— Ходімо, вам уже час у ліжко.

— Мамо!.. — ображено протягнув Нік. — Сьогодні ж п’ятниця, і мені вже дванадцять років!

— Ну, будь ласка, ну хоч крапельку! — Кароліна довірливо зиркнула на Ґідеона. — Ти мені подобаєшся, — сказала вона. — Ти милий і вельми вродливий.

— Авжеж, справді, — прошепотіла мені Леслі. — Невже він зашарівся?

Схоже на те. Начебто…

Лікоть Леслі знову тицьнувся мені в бік.

— Ти дивишся як теля на нові ворота, — процідила вона.

Цієї миті через зачинене вікно увірвався Ксемеріус і вмостився на столі із задоволеною відрижкою.

— «Коли розумний і вельми вродливий демон повернувся зі своєї подорожі, прикро було йому бачити, що дівчисько так і не змінило блузку кольору дитячої несподіванки і не набралося сумління…» — процитував він зі свого ненаписаного роману.

Я беззвучно прошепотіла йому: «Стули пельку!»

— Я тільки хотів сказати, — продовжував він, образившись, — що ти згаяла чудову нагоду. Врешті-решт, ти уже не маля, і хтозна, чи завтра ти не зненавидиш хлопчину, як учора.

Коли тітка Медді пішла, а мама виштовхала з кімнати моїх брата й сестру, Ґідеон зачинив двері й, посміхаючись, подивився на нас.

Леслі піднесла обидві руки.

— Ні, забудь! Я нікуди не піду. Мені треба дещо обговорити з Гвен. І дещо цілком таємне.

— Тоді я теж нікуди не піду, — заявив Ксемеріус, гепнувся на моє ліжко і вмостився на подушці.

— Певно, я більше не маю щось приховувати від Ґідеона, — кинула я. — Настав час взаємодоповнити наші знання. — А нічогенько у мене вийшло!

— Тим більше, я сумніваюся, що «Google» допоможе у цьому питанні, — пустив шпильку Ґідеон. — Вибач, Леслі, просто містер Вітмен нещодавно показав одну гарненьку папку, де ти… зібрала всю інформацію.

— Що-о-о? — Леслі обурено взялася в боки. — А я вже, було, подумала, що ти не такий покидьок, як завжди говорила Ґвен! Пречудово! Це… — вона замислилась. — Як підло, що Білченя показало мою папку! Ці інтернет-дослідження спершу були нашим єдиним джерелом інформації, і я так пишалася ними.

— Але відтоді ми знайшли купу відомостей, — продовжила я. — По-перше, Леслі — справжній геній, а по-друге, я кілька разів бачила свого…

— Та ми тобі не назвемо наші джерела! — Леслі зміряла мене гнівним поглядом. — Ґідеон досі залишається одним із них, Ґвен. Навіть якщо твій розум застилає гормональний туман.

Ґідеон широко посміхнувся і сів на килимі, схрестивши ноги.

— Ну тоді розпочнімо з мене, — і, не чекаючи згоди Леслі, він знову взявся розповідати про документи, отримані від Пола. На відміну від мене, Леслі була приголомшена, почувши про те, що я маю померти, щойно Коло Дванадцяти замкнеться. Її шкіра сполотніла під веснянками.

— Можна глянути на ці документи? — запитала вона.

— Звісно, — Ґідеон витягнув із кишені штанів зім’яті аркуші та ще кілька дістав із нагрудної кишені на сорочці. Скільки я могла бачити, папір пожовк і доволі витерся на згинах.

Леслі отетеріло витріщилась на нього.

— І ти ось так просто носиш їх у кишені? Це ж неймовірно цінні оригінали документів, а не якісь там… хусточки! — Вона потягнулася до них. — Та вони ось-ось розпадуться. Як це по-чоловічому, — вона дбайливо розправила документи. — А ти впевнений, що це не підробка?

Ґідеон знизав плечима.

— Я ж не графолог і не історик. Але на вигляд вони геть такі самі, як і решта документів, які охороняють Вартові.

— Ага, і зберігалися за відповідної температури та під склом? — підкусила Леслі. — Чи як?

— Як Флорентійський Альянс взагалі роздобув ці папери? — запитала я.

Ґідеон знову знизав плечима.

— Гадаю, звичайна крадіжка. Я не мав удосталь часу, щоб пошукати підказку в Хроніках Вартових чи перевірити це. Ці папери у мене всього кілька днів! Вивчив їх як отченаш, але так нічого і не втямив. Крім цього питання.

— Врешті, ти не кинувся мерщій до Фалька, щоб показати ці документи.

— Правду кажучи, промайнула така думка. Але потім… — Ґідеон зітхнув. — Знаєш, наразі я взагалі не розумію, кому я можу довіряти.

— Не довіряй нікому, — прошепотіла я, обертаючи очима. — Так мене вчила мама.

— Твоя мама… — пробурмотів Ґідеон. — Цікаво, як багато їй відомо про все це.

— Отже, коли Коло замкнеться і граф отримає цей еліксир, Ґвендолін має… — Леслі не ладна була закінчити цю фразу.

— …померти, — доповнила я.

— Врізати дуба, постукати до святого Петра, віддати Богові душу, упокоїтися навіки, заснути вічним сном, заробити сосновий костюм… — ліниво підказав Ксемеріус.

— …стати жертвою вбивства! — Леслі театрально взяла мене за руку. — Ти ж не просто ляжеш собі й помреш! — вона пригладила волосся, яке все одно стирчало в різні боки.

Ґідеон кахикнув і вже відкрив рота, аби щось сказати, та Леслі його випередила.

— Чесно кажучи, у мене весь час було лихе передчуття, — сказала вона. — Усі ці вірші такі зловісні, і все, що стосується Крука, Рубіна, номера Дванадцять, виглядає доволі похмуро. Крім того, ця інформація вписується в те, що розкопала я.

Вона відпустила мою руку і заходилася нишпорити у своєму (новісінькому!) наплічнику, звідки витягла «Анну Кареніну».

— Хоча, взагалі-то, це з’ясували Люсі й Пол, твій дідусь і… Джордано.

— Джордано? — спантеличено повторила я.

— Атож! Ти що, не читала його есе? — Леслі погортала книгу. — Щоб він припинив розпатякувати на кожному кроці про свої відкриття, Вартові були змушені зробити його членом Ложі.

Я присоромлено похитала головою. Я цілком збайдужіла до писанини цього Джордано уже після першого перевантаженого речення (до того ж це був сам Джорданої).

— Ти мене розбудиш, коли стане цікаво? — мовив Ксемеріус і заплющив очі. — Мені конче потрібен відпочинок, щоб перетравити цю вечерю.

— Як історика Джордано ніколи не сприймали серйозно, навіть Вартові, — втрутився Ґідеон. — Він публікував свою ахінею в підозрілих езотеричних журналах, читачі яких називали графа «просунутим», «зміненим», але що це означає — хтозна.

— Я можу тобі пояснити! — Леслі підняла «Анну Кареніну», ніби ця книга була доказом на якомусь суді. — «Історик» Джордано натрапив на записи та листи інквізиції шістнадцятого століття. Згідно з джерелами, під час однієї з мандрівок у часі юного графа Сен-Жермена завагітніла графська донька Елізабетта ді Мадрон, яка жила в монастирі. Ось тоді-то… — Леслі раптом затнулася, — він цілком їй відкрився, розповів про себе все. Чи то він був ще молодий і зелений, чи то почувався в безпеці.

— І що ж він розповів? — поцікавилась я.

— Він, не криючись, розпатякав усе про своє походження, справжнє ім’я, здатність подорожувати в часі, а ще про безцінні таємниці. Таємниці, за допомогою яких можна добути філософський камінь.

Ґідеон кивнув, ніби давно знав цю історію, проте Леслі навколо пальця не обведеш.

— Ця ідея в Італії шістнадцятого століття не надто сподобалася, — правила вона далі. — Вони вважали графа небезпечним демоном, а татусь цієї Елізабетти страшенно розлютився на графа за те, що той зґвалтував його дочку. Отож він заснував Флорентійський Альянс і поклав своє життя на пошуки графа і таких, як він, а ще багатьох поколінь його нащадків… — Леслі замовкла. — На біса я взагалі заговорила про це? Бідна моя голівонька от-от лусне від купи інформації.

— А до чого тут, чорт забирай, Толстой? — запитав Ґідеон, роздратовано дивлячись на книгу, яку підготував для мене Лукас. — Тільки не гнівайся, але нічого нового я поки що не почув.

Леслі насупилась.

— А я почула, — поквапилась я підтримати Леслі. — Але ти обіцяла нам пояснити, навіщо графові філософський камінь, Лес!

— Атож, — Леслі наморщила чоло. — Для цього я перестрибну трохи вперед, адже спливло чимало води, перш ніж нащадки графа Конте ді Мадрон знайшли мандрівника у часі Ланселота де Віллерза…

— Деякі деталі ти цілком можеш пропустити, — урвав її Ґідеон. — У нас більше немає прірви часу. Післязавтра ми знову зустрічаємося з графом, а тим часом, за його розпорядженням, я маю роздобути кров Люсі й Пола. На жаль, якщо я не впораюся, граф витягне якийсь новий план, наче фокусник із капелюха… — Хлопець зітхнув. — Отже?

— Але ж вся сіль у подробицях, — Леслі теж зітхнула й на мить затулила обличчя руками. — Менше з тим. Вартові вірять, що філософський камінь — це штука, що прислужиться людству, бо ж він нібито може вилікувати будь-яку хворобу, авжеж?

— Так, — сказали ми з Одеоном в один голос.

— Одначе Люсі, Пол і дідусь Ґвенні, а також люди з Флорентійського Альянсу вважали, що це брехня!

Я кивнула.

— Стривай, — Ґідеон насупився. — Дідусь Ґвенні? Наш колишній Магістр, місце якого зайняв мій дядько Фальк?

Цього разу я кивнула дещо винувато. Він дивився на мене, і раптом його наче осяяло.

— Продовжуй, Леслі, — сказав він. — Що ти ще з’ясувала?

— Люсі та Пол вважали, що граф хоче привласнити філософський камінь, — Леслі зробила паузу, аби впевнитися, що ми уважно її слухаємо. — Тому що філософський камінь може подарувати йому, і лише йому, безсмертя.

Ми з Ґідеоном мовчали. Я була неабияк вражена. Про те, що відчував Ґідеон, здогадатися було важко. Його обличчя залишалося незворушним, приховуючи його думки.

— Звісно, граф мусив вигадати всю цю маячню про порятунок людства і таке інше, аби переконати людей працювати на нього, — вела далі Леслі. — Навряд чи він створив би таку потужну таємну організацію, якби щиро виклав свої справжні наміри.

— Оце й усе? Просто старий пройдисвіт боїться смерті? — здивувалась я. Можна сказати, що я була навіть трішки розчарована. Це і є таємниця, прихована в таємниці? І через це вся веремія?

Поки я скептично хитала головою і вже подумки складала речення, яке починалося з «Але…», Ґідеон насупився ще дужче.

— Дуже правдоподібно, — пробурмотів він. — Чорт! Леслі має слушність! Це все пояснює.

— Що пояснює? — запитала я.

Підскочивши, він метався кімнатою з кутка в куток.

— Не можу повірити, що моя родина сліпо йшла за ним усі ці століття, — гарячкував він. — Що я сліпо йшов за ним! — Він зупинився переді мною і глибоко зітхнув. — «І часу дух просякне все довкола, І вічність зрине сивочола…» Якщо прочитати уважно, можна все прозирнути. «Піди, болячко, зникни, моровиця — Під зіркою обіцянка здійсниться!» Звісно! Щоб подарувати людині безсмертя, ця річ має лікувати від усіх хвороб. — Він почухав лоба й показав на аркуші паперу, розкидані на килимі. — А пророцтва, які граф приховував від Вартових, кидають ще більше світла на ситуацію. «І мудрість самоцвіт із вічністю з'єднає. Ростиме сила, у дівочі вбрана шати, І владу дасть тому, хто вміє чарувати…» Все просто! І як я тільки сам до цього не додумався? Я так зациклився на тому, що Ґвендолін має померти і це може трапитися з моєї вини, що просто не побачив правди! Хоча вона весь час була у мене перед очима.

— Атож, — мовила Леслі, не ладна стримати легку переможну посмішку. — Можу тільки припустити, що ти здібний в інших сферах. Правда ж, Ґвенні? — І примирливим тоном вона додала: — Крім того, у тебе була сила-силенна інших справ.

Я потягнулася до паперів Ґідеона.

А згасне раптом весь зірок тузінь,

Розтане юність і візьметься дуба тлінь…

І поповзе його нутром черва —

Так вступить доля людства у свої права!

Я прочитала це вголос, не вірячи власним очам, намагаючись не звертати уваги на мурашки по спині.

— Гаразд, припустімо, я теж є серед дванадцяти зірок, але решта для мене як було, так і лишилося тарабарщиною…

— На берегах тут є позначка: «Щойно в мене буде еліксир, вона має померти!» — пробурмотіла Леслі, просунувши голову під моєю рукою. — Це ти розумієш, еге ж? — Вона міцно-міцно пригорнула мене. — Ти ніколи, ніколи більше не повинна наближатися до цього вбивці, тобі ясно? Це кляте Коло крові не повинне замкнутися, нізащо! — Леслі трішки відхилилась від мене. — Люсі й Пол зробили все можливе, втікши з хронографом. Але, на жаль, знайшовся другий екземпляр, — вона відпустила мене і докірливо глянула на Ґідеона. — А декому в цій кімнаті більше не було чого робити, крім як старанно наповнювати новий хронограф кров’ю всіх мандрівників у часі! Пообіцяй мені тут і зараз, що цьому графові більше не трапиться нагоди задушити або заколоти Ґвенні…

Ксемеріус виринув із глибокого сну:

— …а також отруїти, застрелити, четвертувати, повісити, обезголовити, забити до смерті, втопити, скинути з хмарочоса… — натхненно вигукнув він. — А про що мова?

— «Як згасне ж зірка та дванадцята за ночі, Орел мети одвічної доскочить», — тихо сказав Ґідеон. — Тільки ось померти вона не може!

— Ти, напевно, хотів сказати «не має права»? — поправила його Леслі.

— Не повинна, не хоче, не зобов’язана, — пробелькотів Ксемеріус, знову опустивши голову на свої лапки.

Ґідеон сів на підлогу перед нами. Погляд його знову став цілком серйозним.

— Саме це я хотів тобі розповісти, перш ніж ми… — він кахикнув. — Ти вже казала Леслі, що лорд Аластер поранив тебе шпагою?

Я кивнула, а Леслі зауважила:

— Вона справді народилася під щасливою зіркою, на щастя, він схибив!

— Лорд Аластер — один із найкращих фехтувальників, яких я знаю, — зауважив Ґідеон. — І він таки поцілив. Рана була справді небезпечною для життя. — Він торкнувся кінчиками пальців моєї руки. — Точно кажучи, ця рана була смертельною.

Леслі шумно вдихнула повітря.

— Та мені ж просто прима… — пробурмотіла я, згадавши свій політ під стелю та картину, що розгорнулася піді мною.

— Ні! — похитав головою Ґідеон. — Це було не марення! Такі речі неможливо вигадати. До того ж я там був!

Якусь мить він не ладен був продовжувати далі, але швидко опанував себе.

— Коли ми стрибнули назад, ти вже не дихала півхвилини. І коли я з тобою на руках опинився в підвалі, у тебе досі не було пульсу, жодних сумнівів. А ще за хвилину ти розплющила очі й любенько сіла.

— Отже… — почала Леслі, і тепер була її черга витріщатися на Ґідеона.

— Отже, Ґвенні безсмертна, — заявив Ґідеон і осяяв мене променистою посмішкою. У відповідь я лише спантеличено кліпала очима.

Ксемеріус підвівся і почухав собі черевце. Паща його розтулилася та одразу й закрилася, але замість коментаря він лише приснув на подушку водою.

— Безсмертна? — очі Леслі розкрилися ще ширше. — Як… горянин[50]?

Ґідеон кивнув.

— Тільки на відміну від нього Ґвендолін не помре, навіть якщо відтяти їй голову. — Він підвівся, і обличчя його стало суворим. — Ґвендолін узагалі не може померти. Хіба що відбере життя сама в себе. — І упівголоса продекламував: — «І знайте! Ті зірки згорають лиш в любові, Які загинути в ім’я її самі готові».

Мою кімнату заливало рожеве світло вранішнього сонця, у якому кружляли маленькі порошинки. Я, вперше за останній час, прокинулася цілком бадьорою. Я обережно помацала під нічною сорочкою вчорашню рану на грудях і обвела пальцем її край.

Безсмертна.

Спочатку я не наважувалася повірити припущенням Ґідеона через їхню абсурдність, а моє життя, здавалося, висіло на волосинці через купу негараздів. Мій розум рішуче відмовлявся приймати ці факти.

Але глибоко всередині я одразу збагнула, що Ґідеон має рацію: шпага лорда Аластера мене вбила. Я відчувала біль і бачила, як по краплині спливає моє життя. Я зробила свій останній подих. А проте була жива…

Цілий вечір усі розмови крутилися навколо мого безсмертя. Особливо розпатякалися Леслі та Ксемеріус, оговтавшись від першого шоку.

— Цікаво, невже в неї ніколи не буде зморщок?

— А ось припустімо, що на тебе впаде бетонний блок вагою вісім тонн? Отож тобі доведеться далі жити плескатою монеткою?

— Може, ти не те щоб безсмертна, а просто маєш сім життів, як у кішки?

— Цікаво, якщо їй видряпати око, чи воно виросте знову і на тому ж місці?

Те, що Ґідеон не відповідав на жодне з цих питань, не надто заважало Леслі. Певно, вони тягли б у свою дудку до самого ранку, але до нас зайшла мама і відправила Ґідеона та Леслі по домівках. На жаль, вона була невблаганна.

— Ґвендолін, пам’ятай про те, що ще вчора ти була хвора, — нагадала вона. — Я лише хочу, аби ти як слід виспалася.

Як слід виспалась! Наче після такого дня можна взагалі заснути! Нам ще купу всього треба обговорити!

Я спустилася разом з Леслі та Ґідеоном і попрощалася з ними біля дверей. При цьому Леслі як найкраща подруга одразу все втямила і вистрибом помчала до автобусної зупинки, пославшись на терміновий дзвінок (я чула, як вона кричить у слухавку: «Берті, привіт! Скоро буду вдома»). На жаль, Ксемеріус не був таким увічливим. Він завис сторчма над ґанком й гучно заспівав:

— Ґвендолін і Ґідеон обіймались під вікном, з вікна витріщились очі — і Ксемеріус регоче.

Отож я неохоче попрощалася з Ґідеоном і піднялася назад у кімнату, поставивши собі за ніч усе добряче обміркувати і, якщо треба, зробити кілька дзвінків та скласти нарешті план. Але варто було мені лише на хвильку прилягти й розтягнутися на ліжку, і я заснула мов убита. І решта, певно, вчинила так само: на дисплеї свого телефону я не побачила жодного пропущеного дзвінка.

Я з докором глянула на Ксемеріуса, який спав, згорнувшись калачиком біля моїх ніг, а тепер потягнувся й глибоко позіхнув, і напустилась на нього:

— Ти мусив мене розбудити!

— Я тобі що, будильник, о безсмертна пані?

— Я гадала, що привидам сон потрібен як зайцеві бубон.

— Може, й не потрібен, — мовив Ксемеріус, — але після розкішної вечері трошки задати хропака вельми корисно. — Він скривився. — А декому корисно буде нарешті помитися.

Тут уже він мав рацію. Поки вся сім я спала (сьогодні ж була субота), я окупувала ванну, перепробувавши мільйон шампунів, гелів для душу, лосьйонів для тіла і навіть намазюкавшись кремом проти зморщок, який належав моїй мамі.

— Дай-но вгадаю: життя прекрасне, і ти почуваєшся — ха- ха! — наче вдруге на світ народилася, — зауважив Ксемеріус, поки я крутилася перед дзеркалом, вибираючи, що б його вдягнути.

— Точно! Знаєш, я ніби дивлюся на життя зовсім іншими очима…

Ксемеріус пирхнув.

— Ти, певно, гадаєш, що геть усе зрозуміла, а насправді це всього лише гормони. Сьогодні ти на сьомому небі від щастя, а завтра будеш рюмсати, — під’юджував він. — Дівчата, що й казати! Наступні двадцять, а то й тридцять років так буде без кінця-краю. Ну а потім клімакс. Хоча в тебе, можливо, й ні. Хіба буває у безсмертних панянок криза середнього віку?

Я обдарувала його стриманою посмішкою.

— Знаєш що, маленький буркотуне, ти…

Мою лекцію урвав телефонний дзвінок. Леслі цікавилася, о котрій ми побачимося, щоб робити костюми марсіан для вечірки в Синтії.

Вечірка! У мене просто в голові не вкладалося, як вона могла думати зараз про такі речі.

— Знаєш, Леє, я не впевнена, чи взагалі туди піду. Стільки всього сталось і…

— Ти мусиш піти! І ти підеш, — тон Леслі не терпів жодних заперечень. — Бо вчора ввечері я домовилася про компанію. Якщо все зірветься, мені буде страх як незручно.

Я застогнала.

— Сподіваюся, цього разу ти не заангажувала свого жахливого кузена і його друга-пердуна? — Подумки я знову побачила нас у дурнуватих мішках для сміття. — Минулого разу ти пообіцяла мені, що це більше ніколи не повториться. Тобі ж не потрібно нагадувати той випадок із шоколадом…

— За кого ти мене маєш? Я ніколи не повторюю своїх помилок, ти ж знаєш! — Леслі замовкла, а потім байдужим тоном правила далі: — Учора дорогою до автобусної зупинки я розповіла про вечірку Ґідеону. І він люб’язно зголосився нас супроводжувати. — Тут запала невелика пауза. — Він і його молодший брат. Тому ти не можеш просто так відступити.

— Лес! — Звісно, у Ґідеона не залишалося вибору. Леслі була справжнім майстром переконання. Певно, Ґідеон узагалі не втямив, що сталося.

— Ти ще мені за це подякуєш, — захихотіла Леслі. — А зараз повернімося до костюмів. Я вже вибрала зелений друшляк і повстромляла в нього кулькові ручки — грандіозний вийшов капелюх. Якщо хочеш, можу залишити його тобі.

Я застогнала.

— Боже мій! Ти що, справді просиш мене прийти на наше перше побачення з Ґідеоном у пакеті для сміття і з друшляком на голові?

Леслі трохи завагалася.

— Але ж це мистецтво! До того ж це весело. І безкоштовно, — пояснила вона. — Крім того, він так у тебе втюрився, що йому начхати, у що ти вдягнута.

Я вже зрозуміла, що треба діяти більш витончено.

— Добре, — сказала я здаючись. — Якщо ти так хочеш, ми таки підемо на цю вечірку в костюмах марсіан. Ти реально крута дівчина, бо тебе не хвилює, чи вважає Рафаель дівчат у зеленому сміттєвому пакеті і друшляку зі щупальцями на голові сексуальними. Танцюючи, ти шарудітимеш і почуватимешся як… як справжній сміттєвий пакет. А легкий хімічний аромат пакета… Тим часом Шарлотта у своїй ельфовій сукні пропливатиме повз нас і пускатиме свої шпички…

Леслі замовкла рівно на три секунди. Відтак процідила:

— Так, мені це справді по цимбалах…

— Гаразд, бо інакше я давно б уже запропонувала тобі попросити одяг у мадам Россіні — вона позичить нам будь-який зелений костюм: сукні з фільмів із Ґрейс Келлі та Одрі Хепберн. Танцювальні костюми золотих двадцятих років, у яких можна танцювати чарльстон. Або бальні сукні з…

— Та годі, годі, — пробурчала Леслі. — Я здалася вже на Ґрейс Келлі. Давай забудемо про сміттєві пакети. Як ти гадаєш, мадам Россіні вже прокинулася?

— Ну як я? — покрутилася перед нами мама. Вона вже тричі перевдягнулася, бо сьогодні зранку їй зателефонувала місіс Дженкінс, секретарка Вартових, і попросила її супроводити мене в Темпл на елапсацію.

— Так і вабиш очі, — сказала я, навіть не глянувши.

Лімузин ось-ось мав з’явитися з-за рогу. Цікаво, чи приїде Ґідеон, щоб забрати мене? Чи чекатиме мене в штабі? Учорашній вечір так невчасно обірвався. Ми стільки всього мали сказати одне одному.

— З вашого дозволу зауважу, що блакитна сукня личить вам значно більше, — зронив містер Бернард, якраз змітаючи в холі пиляку з картин величезним пір’яним віничком.

Мама прожогом помчала нагору.

— Правда ваша, містере Бернард! Це надто пишне та елегантне вбрання для середини суботнього дня. Хтозна, чи не вирішить він, що я так вирядилася задля нього.

Я докірливо посміхнулася містеру Бернарду.

— Ви впевнені, що мали на увазі саме це?

— Вона сама запитала, — карі очі за товстою совиною оправою хитро мені підморгнули. Відтак містер Бернард виглянув у вікно. — А ось і лімузин. Може, попередити їх, що ви трохи забарилися? До блакитної сукні складно дібрати відповідне взуття.

— Я сама це зроблю! — крикнула я, підхопивши на плече сумку. — До побачення, містере Бернард. І подбайте, будь ласка, про самі-знаєте-кого.

— Певна річ, міс Ґвендолін. Самі-знаєте-хто навіть близько не підійде до самі-знаєте-чого. — І з ледь помітною усмішкою містер Бернард знову взявся до роботи.

Та Ґідеона в лімузині й близько не було. Але натомість сидів містер Марлі, який відчинив переді мною дверцята, щойно я вийшла. Його обличчя, схоже на місяць, було таке ж перелякане, як останніми днями. А може, й трохи більше. І на моє бурхливе: «Ну хіба не чудовий весняний день?» містер Марлі просто промовчав.

— А де місіс Грейс Шеферд? Мені було доручено відвезти її в Темпл разом із вами.

— Звучить так, ніби ви доправляєте її на судовий процес, — сказала я. Ох, якби ж то я знала, наскільки я маю слушність, тоді б мій настрій не був таким піднесеним.

Коли мама нарешті вийшла, ми покотилися лондонськими вулицями. Ми простояли лише в трьох заторах і вже за п’ятдесят хвилин були на місці. Я вкотре загадалася над питанням, чому ми не скористались метро.

Біля входу в штаб нас привітав містер Джордж. Я помітила, що він значно серйозніший, ніж зазвичай, а його посмішка дещо силувана.

— Ґвендолін, містер Марлі проведе тебе вниз для елапсації. А вас, Ґрейс, очікують у Драконячій залі.

Я запитально подивилася на маму.

— Що' їм від тебе треба?

Мама знизала плечима, але одразу напружилась.

Містер Марлі дістав чорну шовкову пов’язку.

— Ходімо, міс, — сказав він і було потягнувся до мого ліктя, але враз відсмикнув руку, побачивши мій погляд. Його вуха спалахнули, він стиснув губи і прошипів: — Ідіть за мною.

Сьогодні в нас дуже щільний графік. Хронограф я вже налаштував.

Я підбадьорливо посміхнулася мамі і спотикаючись побігла слідом за містером Марлі вниз сходами. Той припустив семимильними кроками, як завжди, мимрячи собі під носа. Повернувши за ріг, ми мало не збили з ніг Ґідеона, але він вчасно відскочив.

— Доброго ранку, Марлі, — лінькувато кинув він, поки містер Марлі, вочевидь запізнюючись, кумедно тупцяв на місці.

Моє серце закалатало, бо Ґідеон розплився в широкій посмішці, помітивши мене, такій само широкій, як східна дельта Гангу (щонайменше!).

— Привіт, Ґвен, як спалося? — лагідно мовив він.

— Що ви тут досі робите? Ви давно мали бути в ательє мадам Россіні й переодягатися, — пробурмотів містер Марлі. — Сьогодні у нас справді щільний графік, а операція «Чорний Турмалін і Са…»

— Ідіть, куди йшли, Марлі, — миролюбно сказав Ґідеон. — Я сам приведу Ґвенні за кілька хвилин. А потім уже мерщій перевдягнуся.

— Ви не маєте пра… — почав містер Марлі, та раптом приязнь з обличчя Ґідеона як водою змило, воно стало таким холодним, що містер Марлі ввібрав голову в плечі. — Але не забувайте про чорну пов’язку, — лише додав він, потім передав її Ґідеонові й сягнистим кроком подався геть.

Ґідеон, не дочікуючись, поки Марлі зникне з поля зору, притягнув мене до себе й міцно поцілував у губи.

— Я так за тобою скучив.

Я була вельми рада, що поруч немає Ксемеріуса, бо я прошепотіла: «Я за тобою теж» і, оповивши його шию руками, пристрасно поцілувала у відповідь. Ґідеон притиснув мене до стіни, і відірвалися ми одне від одного лише після того, як зі стіни гепнулася картина. Це був пейзаж, написаний олією, — вітрильник, який бореться з хвилями в бурхливому морі. Відсапавшись, я спробувала повісити картину назад на цвях.

Ґідеон мені допоміг.

— Я хотів зателефонувати тобі ще вчора ввечері, але потім подумав, що твоя мама має слушність — тобі край треба виспатися.

— Так, мені й справді це було необхідно.

Я сперлася спиною на стіну і посміхнулася йому.

— Я чула, що сьогодні ввечері ми разом ідемо на вечірку.

Ґідеон засміявся.

— Так, побачення двох пар одночасно. Мій молодший брат Рафаель був у захваті, особливо коли дізнався, що це ідея Леслі, — він попестив мене по щоці. — Я трохи інакше уявляв наше перше побачення, але твоя подруга — майстер переконання.

— До речі, вона встигла тебе попередити, що на цю вечірку треба підготувати костюм?

Ґідеон стенув плечима.

— Мене більше нічим не здивуєш, — кінчики його пальців ковзнули по моїх щоках до шиї. — Учора ввечері нам треба було ще стільки… о-о-о… обговорити, — він кахикнув. — Мені кортить дізнатися все про твого дідуся і як, чорт забирай, ти влаштувала цю зустріч. Точніше коли? І що там з книгою, з якою Леслі носиться як із писаною торбою?

— О, «Анна Кареніна»! Я принесла її тобі, хоча Леслі вважає, що ми маємо зачекати, поки не впевнимося, що ти справді на нашому боці, — я потяглася до сумки, та її не було. Я роздратовано цмакнула. — Чорт! Мама прихопила сумку, виходячи з машини.

Тим часом звідкись долинула мелодія пісні «Nice guys finish last»[51]. Я мимоволі розсміялася.

— Це що?..

— А… так. А що, не підходить? — Ґідеон вийняв із кишені свій телефон. — Ну, якщо це Марлі, я йому… О! Це мама, — він зітхнув. — Вона підшукала Рафаелю інтернат і хоче моєї допомоги, щоб я переконав його перейти туди. Я їй потім відповім.

Та телефон не вгавав.

— Поговори з нею. А я тим часом збігаю по книгу, — запропонувала я і помчала коридором, не чекаючи його відповіді. Містер Марлі, певно, місця собі не знаходив у підвалі, але зараз мене це не обходило.

Двері в Драконячу залу були прочинені, і я ще здаля почула схвильований мамин голос.

— Це що, допит? Я вже все вам пояснила: я хотіла захистити свою дочку і сподівалася, що ген успадкувала Шарлотта. Більше мені нема чого сказати.

— Прошу сідати, — я безпомилково впізнала містера Вітмена за тоном, яким він звертався до неслухняних школярів.

Почувся стукіт стільців і кахикання учасників розмови. Я повільно підкралася ближче.

— Ґрейс, ми тебе попереджали, — крижаним голосом мовив Фальк де Віллерз. Певно, зараз мама витріщалася на свої туфлі, загадуючись, навіщо, хай йому чорт, вона доклала стільки зусиль, вибираючи сьогодні вбрання. Я притулилася спиною до стіни біля одвірка, щоб краще чути.

— Як же нерозумно було з вашого боку сподіватися, що ми не докопаємося до правди, — похмуро сказав доктор Вайт.

Мама як у рот води набрала.

— Учора ми з’їздили в Котсволдз, де відвідали таку собі Дон Геллер, — мовив Фальк. — Тобі це ім’я знайоме, чи не так?

Мама нічого не відповіла, тому він правив далі:

— Це сповитуха, яка допомагала з’явитися на світ Ґвендолін. Недавно ти сплатила кредиткою за оренду її літнього будиночка, тож я думав, що ти згадаєш її набагато швидше.

— О Боже, що ви зробили з бідолашною жінкою? — нарешті озвалася мама.

— Звісно, нічого. Що ви собі уявили! — це був містер Джордж.

А містер Вітмен з ноткою сарказму докинув:

— Певно, вона вважала, що ми почнемо проводити над нею сатанинські ритуали. Вона зчинила справжню істерику і знай хрестилася. А коли побачила Джейка, то зомліла.

— Та я лише хотів уколоти їй заспокійливе, — пробурчав доктор Вайт.

— Але зрештою вона оговталася і ми з нею сяк-так поговорили, — розповідав Фальк де Віллерз. — І вона розповіла нам цікаву історію про ту ніч, коли народилася Ґвендолін. Цікаву та похмуру. Безтурботну наївну сповитуху викликали до працьовитої дівчини, яка переховувалася в маленькому літньому будиночку в Даремі від переслідувань якоїсь сатанинської секти. Жорстока секта, зациклена на нумерологічних ритуалах, налаштована не тільки проти цієї дівчини, а й проти її дитини. Сповитуха не знала напевно, що очікує бідолашного пуцьвірінка, тож фантазія її розігралася. Серце вона мала добре, а сума, яку їй обіцяли, була доволі значна, — до речі, Ґрейс, цікаво, де ти дістала такі гроші, — отож вона підробила дату в свідоцтві про народження дитини, після того як допомогла матері привести її на світ. І присягнулася, що нікому про це не розповість.

У залі ненадовго запанувала мертва тиша. Потім мама зухвало відповіла:

— То й що? Це збігається з тим, що я вам казала.

— Так, спочатку ми теж так думали, — кинув містер Вітмен. — Але потім натрапили на деякі цікаві деталі в цій заплутаній справі.

— 1994 року тобі було двадцять вісім років. Гаразд, припустімо, що в очах сповитухи ти ще була юною дівчиною, — правив далі Фальк. — Але хто ж тоді рудокоса схвильована сестра майбутньої матері, про яку згадує місіс Геллер?

— Сповитуха вже тоді була підстаркувата, — тихо сказала мама. — Може, за цей час у неї розвинувся старечий маразм.

— Можливо. Але вона без вагань упізнала дівчину на світлині, — заявив містер Вітмен. — Дівчину, яка тієї ночі народила дочку.

— Це була світлина Люсі.

Слова Фалька наче вдарили мене у груди. Поки залою розповзалася напружена тиша, ноги мені підломились і я поволі сповзла по стіні на підлогу.

— Це… якась помилка, — нарешті прошепотіла мама.

Кроки в коридорі щомиті наближалися, але я була не ладна навіть повернути голову. І лише коли наді мною хтось схилився, я зрозуміла, що це Ґідеон.

— Що сталося? — пошепки спитав він і присів переді мною навпочіпки.

Не в змозі нічого відповісти, я лише похитала головою.

— Помилка, Ґрейс? — Фальк де Віллерз говорив, карбуючи кожне слово. — Жінка впізнала на світлині й тебе, старшу сестру, що передала їй конверт із захмарною сумою. А також вона впізнала чоловіка, який тримав Люсі за руку під час пологів, — це був мій брат!

І, начебто я досі не втямила, що до чого, він докинув:

— Ґвендолін — дитина Люсі й Пола!

У мене вирвався стогін. Ґідеон, побілівши, взяв мене за обидві руки.

У Драконячій залі моя мама ударилася в сльози.

Та це була не моя мама.

— Всього цього можна було б уникнути, якби ви облишили її в спокої, — схлипувала вона. — Якби ви не загнали її у глухий кут.

— Ніхто не знав, що Люсі й Пол чекають дитину! — визвірився Фальк.

— Вони скоїли крадіжку! — форкнув доктор Вайт. — Вони вкрали найбільшу коштовність Ложі й мало не звели нанівець усе, що здобули Вартові за століття…

— Ох, замовкніть! — закричала мама. — Ви змусили цих хлопця й дівчину залишити свою кохану доньку за два дні після народження!

Цієї миті, не знаючи як, я знову зіп’ялася на ноги. Я просто не могла це далі слухати.

— Ґвенні! — було зупинив мене Ґідеон, але я вирвалася і побігла геть. — Куди ти? — Через кілька кроків він мене наздогнав.

— Подалі звідси! — я побігла ще швидше. Порцеляна у вітринах, повз які ми пробігали, тихо дзвеніла в такт.

Ґідеон схопив мене за руку.

— Я з тобою! — сказав він. — Я тебе не залишу саму. Десь за нами в коридорах хтось вигукував наші імена.

— Не хочу, — видихнула я, — не хочу ні з ким говорити. Ґідеон стиснув мою руку ще дужче:

— Я знаю місце, де наступні кілька годин нас ніхто не знайде! Гайда!

РОЗДІЛ 12

З інквізиційних протоколів домініканського патера Жан-Петро Барібі Бібліотека університету в Падуї

(Розшифрував, переклав і опрацював доктор М. Джордано)

27 червня 1542 р.

Без мого відома панотець Домінік із Третього ордену знайшов якогось пана, вельми сумнівної репутації, аби здійснити обряд вигнання злого духа та вилікувати свою доньку Елізабетту нібито від одержимості. Коли звістка про цей бездумний замір дійшла до мене, було вже пізно.

Потрапивши до капели, де відбувалося це неподобство, я, втім, не зміг завадити юній особі випити підозрілий еліксир, від якого у неї пішла піна ротом, закотилися очі й почалися марення. Панотець Домінік тим часом окропляв її святою водою.

Внаслідок таких дій, які я сміливо називаю «тортури», тієї ж ночі дівчина втратила дитя. Перед від’їздом батько безсоромно хизувався тим, як здобув перемогу над демоном. Сповідь Елізабетти, що перебувала під дією еліксиру та болю, він ретельно записав (що доводить його навіженство). Коли він хотів вручити мені цей документ з подякою, я відкинув цю пропозицію — хоча я впевнений, що моя доповідь Главі Конгрегації натрапить на цілковите нерозуміння. Хочу лише докласти власний звіт про подію, щоб цей священик втратив ласку покровителів, втім, на це мало надії.

Містер Марлі насупився, коли ми увірвалися до кімнати з хронографом.

— Ви що, не зав’язували їй очі… — почав він, але Ґідеон перепинив його:

— Сьогодні ми з Ґвендолін елапсуватимемо разом у 1953 рік, — пояснив він.

Містер Марлі взявся в боки.

— Ви не маєте права це робити! — заявив він. — Сьогодні ваш час потрібен для операції «Чорний Турмалін і Сапфір». І якщо ви раптом забули — вона починається зараз.

На столі перед містером Марлі стояв хронограф, і самоцвіти мінилися у штучному світлі.

— План змінився, — відрубав Ґідеон і взяв мене за руку.

— Я нічого про це не знаю! І вам не вірю, — містер Марлі аж пашів люттю. — В останньому розпорядженні чітко сказано…

Просто зателефонуйте нагору й уточніть, — перебив його Ґідеон, показуючи на телефон, який висів на стіні.　Саме так я і зроблю!

Містер Марлі пішов до телефону. Ґідеон відпустив мене та схилився над хронографом, а я тим часом так і стояла біля дверей, немов манекен. Тепер, коли вже не треба було тікати, я враз знерухоміла, заціпеніла, наче музична скринька, що раптом зупинилася назавжди. Навіть биття власного серця я більше не відчувала. Так наче я мало-помалу перетворюювалася на камінь. Думки в моїй голові мали б кружляти, як скажені, але цього не відбувалося. Усе зникло, усе, крім тупого болю.

— Ґвенні, все готово, іди до мене, — Ґідеон вирішив не чекати, поки я виконаю його прохання, і, не звертаючи уваги на протести містера Марлі («Нічого не чіпайте! Це моя робота!»), притягнув мене до себе, взяв мою мляву руку й обережно встромив палець в отвір під рубіном.

— Я стрибну слідом за тобою.

— Я негайно повідомлю вашого дядька, що ви не підкоряєтесь правилам, — погрожував містер Марлі, знімаючи слухавку.

Я встигла лише побачити, як він набирає номер, і розчинилася в потоці рубінового світла.

Приземлившись у цілковитій темряві, я заходилася обмацувати стіну, шукаючи вимикач.

— Дозволь мені, — почула я голос Ґідеона, який беззвучно приземлився позаду мене.

За дві секунди під стелею слабо спалахнула лампочка.

— Як швидко все сталося… — пробурмотіла я.

Ґідеон обернувся до мене.

— Ох, Ґвенні… — ніжно мовив він. — Мені так шкода!

Та жоден м’яз на моєму обличчі не ворухнувся, і губи залишалися німими, тому він ступив до мене два кроки й міцно пригорнув. Мою голову Ґідеон притулив до свого плеча, а сам поклав підборіддя на моє волосся і прошепотів:

— Усе буде добре. Я тобі обіцяю. Усе знову буде добре.

Не знаю, скільки часу ми так стояли. Може, завдяки його словам, які він вряди-годи повторював, а може, теплу його тіла, до мене помалу повернулося життя. І з моїх губ зірвався шепіт.

— Моя мама… вона… більше не моя мама… — безпорадно мовила я.

Ґідеон посадив мене на зелену канапу, яка стояла посеред кімнати, і сів поруч.

— Якби ж я знав про це заздалегідь, — стурбовано мовив він, — тоді я зміг би тебе попередити. Ти змерзла? У тебе цокотять зуби.

Я похитала головою, притулилася до нього і заплющила очі. Якусь мить я жадала лише одного — щоб час зупинився тут, у 1953 році, і ми ось так сиділи довіку, на зеленій канапі, і зникли всі проблеми, питання та брехня, а був лише Ґідеон і його заспокійлива близькість, яка оповивала мене таким приємним теплом.

На жаль, цьому не судилося здійснитись, як я переконалася на власному гіркому досвіді.

Я знову розплющила очі та збоку подивилася на Ґідеона.

— Ти мав рацію, — жалібно сказала я. — Це, певно, єдине місце, де нас ніхто не потурбує. Але тобі ж потім добряче влетить!

— Так, авжеж, — Ґідеон ледь помітно посміхнувся. — Перш за все тому, що я утримував містера Марлі… дещо грубувато… коли він заважав мені запустити хронограф, — його посмішка вмить стала похмурою. — Операцію «Чорний Турмалін і Сапфір» доведеться перенести на інший день. Хоча зараз у мене навіть більше питань до Люсі й Пола, і зустріч із ними нам би не завадила.

У пам’яті одразу зринув спогад про нашу останню зустріч із Люсі й Полом у леді Тілні, і мої зуби знов застукотіли, коли я згадала, як Люсі глянула на мене та шепотіла моє ім’я. О Боже, а я тоді не мала ані найменшого уявлення про все.

— Але якщо Люсі й Пол — мої батьки, то ми з тобою теж родичі? — запитала я.

Ґідеон усміхнувся.

— Так, це першим спало мені на думку, — сказав він. — Але Фальк і Пол — мої далекі родичі, троюрідні дядьки. Я нащадок іншого близнюка — Карнеола.

Коліщатка в моїй голові знову закрутилися. Раптом до горла підступив клубок.

— Ще коли тато був здоровий, він завжди співав нам щось і грав на гітарі. Ми з Ніком так це любили… — тихо сказала я. — Він часто повторював, що здібність до музики я успадкувала від нього. А виходить, що ми ніякі не родичі. Чорне волосся у мене від Пола.

Я схлипнула.

Ґідеон промовчав, але на обличчі його читалося співчуття.

— Якщо Люсі не моя кузина, а мама, тоді моя мама… моя двоюрідна бабуся! — правила я далі. — А моя бабуся насправді моя прабабуся. А мій дідусь — зовсім не мій дідусь. Моїм справжнім дідусем є… дядько Гаррі!

Таке годі було витримати. Я вибухнула сльозами, які несила було зупинити.

— Але я терпіти не можу дядька Гаррі! Я не хочу, щоб він був моїм дідусем! А ще я не хочу, щоб Нік і Кароліна більше не були моїми братом і сестрою. Я так їх люблю.

Ґідеон не заважав мені виплакатись, гладячи мене по волоссю й нашіптуючи слова розради.

— Агов, Ґвен, все гаразд. Вони залишилися тими ж людьми, хоч які там у вас кревні зв’язки!

Але я лише тихо схлипувала. І майже не помітила, як Ґідеон лагідно пригорнув мене та міцно обійняв.

— Вона мала б про все мені розповісти, — нарешті видушила я. Футболку Ґідеона було хоч викручуй від моїх сліз. — Мама… мала б розповісти мені.

— І, можливо, коли-небудь це зробила б і розповіла б. Але постав себе на її місце. Вона любить тебе — і саме тому розуміла, що правда завдасть тобі болю. Отож вона просто не могла зважитися. — Ґідеон гладив мене по спині. — Упевнений, що для всіх це було неймовірно тяжким випробуванням, особливо для Люсі та Пола.

По моїх щоках знову заструмували сльози.

— Але чому вони мене кинули? Вартові б нашкодили мені! Чому вони просто не поговорили?

Ґідеон відповів не одразу.

— Наскільки мені відомо, вони намагалися це зробити, — повільно мовив він. — Можливо, це сталося, коли Люсі, завагітнівши, зрозуміла, що саме тобі випало стати Рубіном. — Він випростався. — Але тоді вони не мали жодних доказів своєї теорії щодо графа. їхні пояснення Вартові відхилили як дитячі спроби виправдати свої несанкціоновані подорожі в часі. Це можна прочитати навіть у хроніках. Особливо відкидав їхні слова дід нашого Марлі. На його думку, Люсі й Пол втоптали добре графове ім’я в багнюку.

— Але мій… дідусь… — розум відмовлявся вважати Лукаса не моїм дідусем. — Він же все знав і напевно вірив Люсі й Полу! Чому ж він їх не зупинив!

— Поняття не маю, — Ґідеон знизав мокрющими від моїх сліз плечима. — Без доказів що він міг вдіяти? Лише послабив би своє становище у Внутрішньому Колі. Хтозна, чи міг він довіряти всім Вартовим? Не виключено, що серед них був зрадник, який знав про справжні плани графа.

І зрадник цей урешті-решт убив мого дідуся.

Я похитала головою. Надто багато версій, як на мене, але Ґідеон ще не до кінця пояснив свою теорію.

— Хай там як, але твій дідусь, далебі, навіть підтримував ідею відправлення Люсі й Пола в минуле.

Я зітхнула.

— Чому ж вони не прихопили мене з собою? Я ж іще не народилася!

— Щоб народити тебе 1912 року і виховувати під вигаданим ім’ям? Напередодні Першої світової війни? — він заперечливо похитав головою. — А хто б поставив тебе на ноги, якби щось трапилося? Хто б про тебе подбав? — Він погладив мене по голові. — Я й гадки не маю, як тобі болить, Ґвен. Але я розумію Люсі й Пола. Вони довірили тебе твоїй мамі, бо не сумнівалися, що вона буде любити і захищати тебе як власну дитину.

Я прикусила нижню губу.

— Не розумію! — я почувалася виснаженою. — Геть нічого не розумію. Шкода, що я не можу повернутися назад — кілька тижнів тому я була хоч і не найщасливішою дівчиною у світі, але цілком нормальною! Не безсмертною! І вже точно не… дитиною двох підлітків, які живуть у 1912 році.

Ґідеон посміхнувся мені.

— Так, але якщо поглянути на це з іншого боку, можна знайти кілька позитивних моментів, — він обережно витер великим пальцем плями туші під моїми очима. — Ти дуже смілива. І я тебе кохаю!

Його слова змили будь-який біль із мого серця. Я оповила руками його шию.

— Повтори, будь ласка, що ти сказав. А потім поцілуй мене — так, щоб я забула про все на світі.

Ґідеон перевів погляд з моїх очей на губи і пробурмотів:

— Можу спробувати.

Спроби Ґідеона увінчалися цілковитим успіхом, якщо можна так висловитися. Я б залюбки провела залишок дня чи навіть і залишок життя в його обіймах на цій зеленій канапі в 1953 році.

Але якоїсь миті він трохи відсунувся від мене, а відтак сперся на лікоть і пильно глянув на мене згори вниз.

— Краще зупинитися зараз, інакше я скоро не зможу за себе поручитися, — сказав він, захекавшись.

Я нічого не відповіла. Чому, власне, він вирішив, що я почуваюсь інакше? Але я не могла отак-от просто зупинитися. Я вже загадувалася, чи не прикинутись ображеною, але мої міркування обірвав Ґідеон. Він кинув погляд на годинник і підскочив як ужалений.

— Ох, Ґвен! — квапливо скрикнув він. — Час настав. Зроби ж щось зі своїм волоссям — усі вже напевно чекають біля хронографа, щоб вишпетити нас, коли ми повернемося.

Я зітхнула.

— О Боже… — жалібно мовила я. — Але нам треба спершу узгодити наші дії.

Ґідеон насупився.

— Вони муситимуть відкласти операцію, але, може, я переконаю їх відправити мене в 1912 рік хоч на ті дві години, що лишилися. Нам конче треба поговорити з Люсі та Полом!

— Ми могли б навідатися до них сьогодні ввечері, — запропонувала я, хоча мені був потрібен час, щоб підготувати промову. Приємно познайомитися, матусю і татусю!

— Забудь про це, Ґвен. Вони нізащо не дозволять тобі стрибнути зі мною в 1912 рік, якщо цього не дозволить сам граф. — Ґідеон простягнув мені руку й поставив мене на ноги, а потім трохи незграбно спробував пригладити розгардіяш на моїй голові, який він сам же і витворив.

— Добре, що в мене вдома є власний хронограф, — якнайнедбаліше кинула я. — І, до речі, справний.

Ґідеон вирячився на мене.

— Що?

— Ходімо вже! Ти ж підозрював це — як би ще я змогла зустрітися з Лукасом? — Я поклала руку собі на живіт, де вже закрутилася карусіль.

— Та я думав, що ти примудрилася побачити його під час елапсування… — Ґідеон розчинився в повітрі просто в мене на очах.

Я полетіла за ним за кілька митей, встигнувши нашвидкуруч дати лад волоссю.

Я була цілком певна, що до нашого повернення Вартові у підвалі гудітимуть, як вулик, через свавілля Ґідеона (потай я очікувала ще й того, що десь у кутку містер Марлі з підбитим оком скиглитиме, щоб на Ґідеона надягли кайданки), але всюди панувала тиша.

У кімнаті були тільки Фальк де Віллерз… і моя мама. Вигляд у неї був геть нещасний; матуся із заплаканими очима сиділа на стільці, розчавлена останніми подіями, і нервово стискала руки. Щоки її вкривали доріжки туші та тіней.

— Ну нарешті, — сказав Фальк. Ні голос його, ні обличчя абсолютно нічого не промовляли, але хтозна, чи не казився він під цією маскою. Його бурштинові вовчі очі блищали дивним блиском.

Ґідеон мимоволі випростався і задер підборіддя, ніби готуючись до судового вироку.

Я мерщій схопила його за руку.

— Це не його провина, просто мені не хотілося елапсувати самій, — гарячково заторохтіла я. — Ґідеон тут взагалі ні до чого.

— Годі вже, Ґвендолін, — Фальк обдарував мене втомленою посмішкою. — Все вже давно йде не за планом.

Він потер лоба та зиркнув на маму.

— Мені шкода, що наша сьогоднішня розмова… що ти дізналася про це таким чином. Це сталося не зумисне, — він знову глянув на маму. — Такі важливі речі слід повідомляти дуже обережно.

Мама мовчала, намагаючись стримати сльози.

Ґідеон стиснув мою руку. Фальк зітхнув.

— Гадаю, вам із Ґрейс є про що поговорити. Буде краще, якщо ми дамо вам час, — сказав він. — Перед дверима чекає адепт, який проведе вас нагору, коли ви будете готові. Ти йдеш, Ґідеоне?

Ґідеон знехотя відпустив мою руку і поцілував мене в щоку. Потім прошепотів мені на вухо:

— Ти зможеш, Гвен. А потім ми поговоримо про те, що заховано в тебе вдома.

Я ледве стрималася, щоб не вчепитися в нього і не закричати: «Прошу тебе, залишся зі мною».

Я мовчки чекала, поки вони з Фальком не залишать кімнату і не зачинять за собою двері. Потім я обернулася до мами, силкуючись посміхнутися.

— Вони впустили тебе в найбільшу святиню, я здивована.

Мама підвелася — похитуючись, наче старенька, — й посміхнулася мені у відповідь.

— Вони зав’язали мені очі. Отой, з обличчям-місяцем. У нього кровила губа і, певно, через те він так міцно стягнув вузол. Було боляче, та я нікому не наважилася поскаржитись.

— Дуже знайомо. — Розбита губа містера Марлі мене геть не обходила. — Мамо…

— Знаю, зараз ти мене ненавидиш, — не дала мені договорити мама. — І я добре тебе розумію.

— Мамо, я…

— Мені так шкода! Я мала зупинити їх раніше, — вона ступила крок, простягнувши до мене руки, але вони безвільно впали. — Я завжди так боялася цього дня! Та знала, що коли-небудь він усе одно настане, і з кожним роком я дедалі дужче боялася. Твій дідусь… — Вона затнулася, глибоко зітхнула і правила далі: — Ми з моїм татом хотіли розповісти тобі про це разом, коли ти виростеш і зможеш зрозуміти та витримати правду.

— Лукас знав про це?

— Звісно! Це він сховав Люсі й Пола тут, у Даремі, і вигадав несправжню вагітність, щоб ніхто не сумнівався, що дитину — тебе — народила я. Люсі обстежували лікарі під моїм ім’ям — вони з Полом жили в нас у Даремі майже чотири місяці, поки тато мотався Європою, залишаючи хибні сліди. Наш будинок виявився ідеальною криївкою. Моя вагітність нікого не обходила. Ми сказали, що чекаємо на пологи у грудні, тому ні ти, ні наша сім’я не цікавили Вартових.

Мама дивилася повз мене на гобелен невидючими очима.

— Ми до кінця сподівалися, що не доведеться посилати Люсі й Пола разом із хронографом у минуле. Але один із нишпорок Вартових стежив за нашим будинком… — Вона здригнулася від спогадів. — Мій тато встиг нас вчасно попередити. Люсі й Пол не мали вибору, окрім тікати, залишивши в нас тебе — крихітку з кумедним жмутиком волосся на голові та величезними блакитними очима, — сльози нарешті ринули по її щоках. — Ми присяглися захищати тебе, я і Ніколас, і ми полюбили тебе одразу, наче рідну дитину.

Сама не помічаючи, я знову заплакала.

— Мамо…

— Знаєш, ми ж не хотіли мати дітей. У сім’ї Ніколаса стільки спадкових хвороб, а я думала, що роль матері — не для мене. Але все змінилося, коли Люсі й Пол довірили нам тебе, — сльози невпинно струменіли по її щоках. — Ти зробила нас такими… щасливими. Ти перевернула все наше життя і показала, як чудово мати дитину. Якби не ти, Нік із Кароліною ніколи б не народилися.

Вона не ладна була продовжувати. Не в змозі це витримати, я обійняла її.

— Все добре, мамо! — хотіла я заспокоїти, але натомість закашлялась.

Та мама все одно мене зрозуміла і міцно обняла у відповідь. Ми так і стояли, неспроможні ні заговорити, ні покинути плакати.

Аж поки зі стіни не вистромилася голова Ксемеріуса.

— То ось ти де! — протиснувши решту тіла у кімнату, Ксемеріус перелетів до столу, звідки вирячився на нас сповненими цікавості оченятами.

— Лихо та й годі! Тепер у нас два домашніх фонтани! Либонь, сьогодні продали пересувну модель Ніагарського водоспаду.

Я лагідно відпустила маму.

— Нам час іти, мамо. У тебе немає хустинки?

— Зараз гляну, — вона помацала рукою в сумочці і простягнула мені носовичка. — Як тобі вдалося не розмазати туш по обличчю? — запитала вона, слабо посміхнувшись.

Я гучно висякалася.

— Боюся, вся туш прикрашає Ґідеонову футболку.

— Він скидається на приємного юнака. Але маю тебе застерегти… ці де Віллерзи завжди завдають нам, дівчатам із родини Монтроз, суцільних прикрощів, — мама відкрила пудреницю, зиркнула в маленьке люстерко й зітхнула.

— Ну і ну… Наче мамця самого Франкенштейна.

— Атож, тебе відмиє хіба що мочалка, — докинув Ксемеріус. Він перескочив зі столу на скриню в кутку і схилив набік голову. — Далебі, я чимало проґавив, поки дивився на метушню нагорі. Скрізь крутяться поважні особи в чорних костюмах і це вайло Марлі, якому хтось розмалював пику. І, Ґвендолін, вони всі перебирають по кісточках твого милого хлопчика — здається, він пустив під три чорти їхні плани. Більше того, він доводить їх до сказу, бо лише дурнувато либиться на всі питання.

І хоча я не мала, правду кажучи, жодної причини, та я негайно зробила те саме — розпливлася в дурнуватій посмішці.

Мама глянула на мене з-під пудрениці.

— Ти мені пробачиш? — тихо запитала вона.

— Ох, мамуню, — я обняла її так міцно, що сумочка вивалилася у неї з рук. — Я так сильно тебе люблю!

— О, прошу вас! — простогнав Ксемеріус. — Тільки не треба починати все спочатку! Тут і так уже мокрувато!

— Так я уявляю собі Небеса, — сказала Леслі, крутячись навколо своєї осі, щоб відчути атмосферу костюмерної мадам Россіні. Її погляд ковзав по полицях із туфлями і чобітками різних епох, потім перемістився на капелюхи, а звідти до нескінченних рядів суконь, щоб знову повернутися до мадам Россіні, яка відчинила нам двері в цей рай.

— А ви — сам Господь Бог!

— Яка ж ти гарненька! — мадам Россіні, сяючи, подивилася на Леслі, а останнє слово з її вуст прозвучало як «раненька».

— Я теж так думаю, — підтакнув Рафаель.

Гідеон скинув на нього цікавим оком. Невідь-як він вирвав у Фалька згоду скористатися костюмерною мадам Россіні (може, Ґідеонів дядько був-таки овечкою у вовчій шкурі, а зовсім не навпаки?), і це після тих неприємностей, які ми влаштували нині Вартовим. Усі ми — включаючи Леслі й Рафаеля — отримали офіційний дозвіл вибрати собі вбрання для вечірки в Синтії під керівництвом мадам Россіні. Вечоріло, коли ми зустрілися біля входу, а Леслі так хвилювалася (як-не-як їй дозволили зайти в сам штаб!), що пританцьовувала на місці. Хоча вона й не побачила жодної з тих кімнат, що я їй описувала, бо я провела її лише непривабливим коридором до костюмерної, Леслі все одно нетямилася від захвату.

— Ти теж це помітила? — прошепотіла вона мені. — Тут витає запах загадок і таємниць. О Боже, як же я це люблю!

Тож не дивно, що у самій костюмерній вона мало не зомліла. Потрапивши сюди вперше за інших обставин, я почувалася б так само. Раніше я вважала, що ательє мадам Россіні — це райський сад на землі, але костюмерна його набагато перевершувала.

Та, по-перше, я вже призвичаїлася до пишних суконь, а по-друге, у мене в голові та в серці були зараз цілком інші речі.

— Певна річ, не всі ці костюми пошила саме я, це зібррання Варртових, яке почали збирати дві сотні років тому і відтоді постійно поповнюють.

Мадам Россіні зняла з вішака трохи вицвілу бальну сукню з пишними мереживами, і Леслі зачаровано зітхнула.

— Справжні костюми просто вражають, але сучасним мандрівникам у часі вони як коррові сідло, — вона дбайливо повернула сукню назад на вішак. — Навіть костюми, пошиті для попередніх поколінь, уже не відповідають сучасним вимогам.

— Тобто всі ці чарівні сукні тут повільно помирають? — Леслі співчутливо погладила мереживну бальну сукню.

Мадам Россіні знизала плечима.

— Це дорогоцінний наочний матеріал, навіть для мене. Але прравда твоя, дуже шкода, що їх так рідко надягають. Тому ррозпрекрасно, що ви опинилися тут сьогодні ввечеррі. На цьому балу ви будете найкрасивішими, mes petites[52]!

— Це зовсім не бал, мадам Россіні, а нудна вечірка, — зауважила Леслі.

— Вечірка нудна настільки, наскільки нудні її гості, — жваво заперечила мадам Россіні.

— Точно, ви читаєте мої думки, — сказав Рафаель і подивився на Леслі, схиливши голову набік. — Як щодо Робін Гуда і леді Маріон? Вони ж абсолютно зелені, — він начепив на голову крихітний дамський капелюшок із розмаяним пір’ям. — Тоді всі одразу зрозуміють, що ми прийшли разом.

— Гм-м-м… — замислилася Леслі.

Мадам Россіні весело наспівувала:

— О, яка ж це радість, яка втіха! Юні леді та джентльмени et une fête déguisée[53], — що може бути краще?

— Я придумав, — прошепотів Ґідеон прямо мені на вухо. — Послухай, ви маєте трохи її відволікти, аби я знайшов шмаття для нашого стрибка в 1912 рік. — А вголос промовив: — Якщо дозволите, мадам Россіні, я вдягну ту зелену штукенцію, яка була на мені вчора.

Мадам Россіні миттю обернулася до нас.

— Зелену штукенцію, ви сказали? — Її брова підстрибнула вгору.

— Він… має на увазі сурдут кольору морської хвилі зі смарагдовою застібкою, — швидко пояснила я.

— Так, і всі ті причандали, — люб’язно посміхнувся Ґідеон. — Зеленіших уже не буває.

— Пррричандали! Отакої, які невдячні людиська!.. — мадам Россіні сплеснула руками, та не стримала посмішки. — Отже, кінець XVIII століття… це для нашого маленького бунтівника. Зараз пошукаємо відповідне вбррання для нашої лебедоньки. Боюся тільки, у мене немає зеленої бальної сукні для цієї епохи…

— Забудьте про епоху, мадам Россіні. Ті, хто прийде на вечірку, все одно нічого в цьому не тямлять.

— Головне, щоб на вигляд сукня була старовинна, довга та пишна, — докинула Леслі.

— Ну гаразд, — із жалем мовила мадам Россіні.

Ми з Леслі нетерпляче йшли за нею по кімнаті, наче цуценята, яких заманюють смачною кісточкою. Ґідеон пірнув між стійками з одягом, а Рафаель і далі приміряв дамські капелюшки.

— О, тут є одна сукня… просто тобі цукерочка… сліпуча зелена тафта й тюль, з Відня, 1895 рік, — сказала мадам Россіні й підморгнула нам. Маленькі блискучі очі та закоротка шия робили її схожою на черепаху. — Цей колір чудово пасує до баррви морської хвилі того суррдука, що його вибрав маленький бунтівник. Хоча з погляду стилістики таке поєднання — катастррофа. Так наче Казанова пішов на бал з імперратрицею Сіссі[54], якщо ви ррозумієте, про що я…

— Як ми вже говорили, гостям на тій вечірці буде до спини, — сказала я, і мені перехопило подих, коли мадам Россіні зняла зі стійки сукню імператриці Сіссі. І справді цукерочка!

— Ну й одоробало! — розсміялася Леслі. — Якщо ти в ній розвернешся, то поскидаєш усе зі шведського столу.

— Нумо, приміряй, лебедонько моя. У мене й діадема до неї знайдеться. А тепер ти, — мадам Россіні взяла Леслі за руку і перелетіла в наступний ряд. — Тут у нас фрранцузькі та італійські сукні «від-кутюр» минулого століття. Зелений тоді був не в моді, але ми напевно щось підберремо.

Леслі тільки-но розтулила рота, але задихнулася від захвату на словах «від-кутюр» і закашлялась.

— А можна я приміряю ці кумедні бриджі? — озвався ззаду Рафаель.

— Звичайно! Тільки обережніше із застібками.

Я непомітно озирнулася на Ґідеона. Він уже перекинув через руку кілька вдяганок і змовницьки посміхнувся мені.

Мадам Россіні не помітила невеликої крадіжки. Вона у захваті прямувала од відділу «від-кутюр», а за нею, важко дихаючи в спину, дріботіла Леслі.

— А для la petite[55] весняночки ми виберемо…

— О, оцю! — перебила її Леслі. — Будь ласка! Така краса!

— Excuse-moi, та cherie[56].

Але ж вона не зелена! — зауважила мадам Россіні.

— Ну, майже зелена! — Леслі мала вигляд, ніби ось-ось розплачеться від розчарування.

— Ні, це колір блакитної криги, — рішуче відрізала мадам Россіні. — Ґрейс Келлі одягала цю сукню на вручення премії за фільм «Сільська дівчина»[57]. Звісно, не саме її, але копію.

— Це найгарніша сукня, що я будь-коли бачила, — видихнула Леслі.

— Ну, вона трохи зеленкувата, — спробувала допомогти я. — Принаймні бірюзовий схожий на зелений, якщо пригасити світло.

— Гм, — нерішуче гмикнула мадам Россіні.

Я озирнулася на Ґідеона, який скрадався до дверей.

— Але вона все одно мені як корові сідло, — зітхнула Леслі.

— Чирряк тобі на язик! Пасуватиме ще як, — мадам Россіні скинула оком фігуру Леслі згори вниз і назад, а потім задумливо подивилась удалину. — У вас, юних леді, така чудова талія… Zut alors![58] — Несподівано у її погляді з’явився холод. — Юначе! Куди це ви тягнете мої рречі? — гукнула вона.

— Я… гм… — злякано промимрив Ґідеон, що майже досяг дверей.

Черепаха вмить перетворилася на розлюченого слона, який пробився крізь підлісок. Значно швидше, ніж я сподівалася, мадам Россіні опинилася поруч із Ґідеоном.

— Що все це означає? — вона зірвала одяг із його руки й зарепетувала на високій ноті з французьким акцентом: — Ти що, хотів мене погррабувати?

— Ні, звичайно ж ні, мадам Россіні. Я лише хотів… гм… позичити. — Ґідеон глянув на неї якнайжалібніше, але на мадам Россіні це не справило жодної дії. Вона підняла одяг і уважно його розглядала.

— Що ти хотів з ним зробити, нестеррпне хлопчисько? Це не зелений колір!

Я прийшла на допомогу Ґідеону.

— Прошу вас, не гнівайтесь. Ці речі нам потрібні для… для мандрівки в 1912 рік, — я на мить замовкла, але вирішила ризикнути. — Для таємної мандрівки, мадам Россіні.

— Таємної? У 1912 рік? — відлунила мадам Россіні. Вона обіймала одяг точно так, як Кароліна своє плетене порося. — У цьому? Ви що, жарртуєте?

Я ще ніколи не бачила її такою розлюченою.

— Це. Чоловічий. Костюм. 1932 року! — грізно вимовила вона, обурено вдихаючи після кожного слова. — А це сукня тютюнниції Якщо вийти в цьому на вулицю 1912 року, вас оточить юррба рроззяв, — вона взялася в боки. — Чи ви, юначе, так нічого й не навчилися? Що я завжди повторрюю? Що найголовніше в кожному костюмі?

— Достовірність… — ледь чутно озвався Ґідеон.

— Précisément![59] — просичала мадам Россіні. — Кортить тайкома потрапити в 1912 рік? Тільки не в цьому одязі! З таким же успіхом можна приземлитися посеред міста в космічному корраблі.

Її очі досі кресали блискавки то на Ґідеона, то на мене. Аж раптом вона забігала між стійками під нашими отетерілими поглядами. Невдовзі вона повернулася до нас з оберемком вбрання і химерних капелюхів.

— Bien[60], — суворо підсумувала вона. — Це буде вам наукою, щоб не намагалися обдурити мадам Россіні, — вона простягнула нам одежу, і раптом її обличчя осяяло, ніби сонце виглянуло з-за грозових хмар. — І якщо я помічу, що цей маленький кррадій знову не надягнув капелюха, — вона насварила пальцем Ґідеона, — то неодмінно доповім вашому дядькові про вашу таємну пррогулянку!

Я полегшено розсміялась і рвучко обняла мадам Россіні.

— Ох, ви справді найкраща, мадам Россіні!

Кароліна й Нік аж підскочили з канапи в кімнаті для шиття, коли ми з Ґідеоном прокралися туди. Кароліна широко посміхнулася, а от Нік, здається, засоромився.

— Я думав, ви на вечірці! — вигукнув мій молодший брат.

Хтозна, чого він соромився більше — того, що разом із сестрою вони дивилися зараз дитячий фільм, чи того, що і він, і Кароліна мали блакитні піжами, подаровані їм на Різдво тіткою Медді.

Найкумеднішим у цих піжамах були заячі вушка. Мені — точнісінько як і тітці Медді — ці вушка здавалися напрочуд милими, але коли тобі дванадцять років, ти бачиш усе інакше. Надто коли в гості приходить друг старшої сестри в крутячій шкіряній куртці.

— Шарлотта поїхала півгодини тому, — розповів Нік. — Тітка Ґленда стрибала навколо неї, наче квочка, яка щойно знесла яйце. Фе, ні, не цьомкай мене, Ґвен, ти точно як мама сьогодні. Чому ви взагалі досі тут?

— Ми підемо на вечірку пізніше, — сказав Ґідеон, упавши на канапу поруч із ним.

— Ясна річ, — прокаркав Ксемеріус, що мляво лежав на стосі журналів «Дім і Сад». — Найкрутіші хлопці завжди приїжджають останніми.

Кароліна мрійливо подивилася на Ґідеона розширеними очима.

— Познайомся, це Маргрет, — вона простягнула йому плетене порося, яке до того сиділо в неї на колінах. — Якщо хочеш, можеш її погладити.

Ґідеон слухняно погладив Марґрет по спині.

— Така м’якенька, — він тим часом витріщався в екран. — О, ви вже додивилися до вибуху квіткової бомби? Це моє улюблене місце.

Нік підозріло глянув на нього.

— Ти що, дивився «Фей»[61]?

— Я просто в захваті від витівок Дзиньки, — запевнив його Ґідеон.

— Я теж, — докинув Ксемеріус. — Тільки зачіска в неї… так собі. Кароліна мрійливо зітхнула.

— Ти такий милий! Прийдеш до нас іще?

— Боюся, що так, — бовкнув Ксемеріус.

— Думаю, що так, — підтвердив Ґідеон, і я не втрималась від закоханого зітхання. Після нашого плідного візиту в гардеробну Вартових ми ще заскочили до кабінету доктора Вайта, і, поки Ґідеон розглядав усілякі посудини, мені в голову стрельнула думка.

— Якщо ми вже стали крадіями, може, прихопимо ще й вакцину проти віспи?

— Та не хвилюйся, ти вже маєш щеплення майже від усіх хвороб, які підстерігають мандрівника в часі, — відповів Ґідеон. — І проти вірусу віспи теж.

— Це не для мене, а для одного друга, — сказала я. — Будь ласка! Я потім тобі поясню.

Ґідеон підвів брову, але мовчки відчинив шафу з препаратами доктора Вайта. Трохи понишпоривши там, він видобув якусь червону коробочку.

Я покохала його ще дужче за те, що він ні про що не запитав.

— У тебе зараз із рота слина потече, — повернув мене до реальності Ксемеріус.

Я витягла з бляшанки ключ від горища.

— Скільки часу мама вже хлюпається у ванній? — поцікавилась я у Кароліни й Ніка.

— Десь хвилин п’ятнадцять, — Нік уже помітно відпружився. — Сьогодні ввечері вона була дивною, все цілувала нас і зітхала. І тільки коли містер Бернард приніс їй віскі, облишила нас.

— Чверть години? Тоді маємо досить часу. Але якщо вона повернеться раніше, ніж треба, будь ласка, не збовкніть, що ми на даху.

— Окей, — погодився Нік, а Ксемеріус тим часом наспівував свою дурнувату пісеньку: «Ґвендолін і Ґідеон обіймались під вікном».

Я глузливо глянула на Ґідеона.

— Якщо ти відірвешся від «Фей», ми зможемо почати.

— На щастя, я вже знаю, чим усе закінчиться, — Ґідеон узяв свій наплічник і підвівся.

— До зустрічі, — зітхнула Кароліна.

— Ага, до зустрічі. Не хочу бачити, як ви обіймаєтеся, краще вже дивитися, як працюють феї, — сказав Ксемеріус. — Ми, демони, маємо гордість, і не підглядаємо та не втручаємося в приватне життя.

Пустивши це зауваження повз вуха, я подерлася вгору вузькою драбиною у комині і відчинила люк. Надворі стояла тепла весняна ніч — чудовий час для того, щоб сидіти на даху, ну і обніматися теж. Звідси прекрасно було видно кілька сусідніх будинків, а над сяйливими дахами на сході — місяць.

— Ну, де ти подівся? — крикнула я вниз.

Із люка виринула кучерява голова Ґідеона, а за нею і весь Ґідеон.

— Тепер я розумію, чому це твоє улюблене місце, — сказав він, кинув наплічник і обережно опустився поруч.

Досі мені й на думку не спадало, що вночі тут так романтично. Унизу, під кучерявими різьбленими карнизами, миготіло море вогнів і тануло ген-ген удалині. Наступного разу можна влаштувати тут маленький пікнік зі свічками й поцілунками… Ґідеон міг би прихопити скрипку… А Ксемеріус тим часом узяти вихідний.

— Чого смієшся? — запитав Ґідеон.

— Та так, нічого особливого.

Ґідеон скорчив кумедну пику.

— Он як, — він уважно озирнувся навсібіч. — Ну, я б сказав, що час починати виставу.

Я кивнула й обережно полізла до димаря. На цій ділянці дах був гладеньким, але вже за півметра після димаря починався крутий спуск, обгороджений низеньким металевим парканчиком (безсмертна я чи ні, але падіння з чотириповерхового будинку не відповіло моїм уявленням про веселі вихідні).

Я відчинила вентиляційну ляду першого комина.

— Але чому саме тут, Ґвенні? — почула я питання Ґідеона.

— Шарлотта боїться висоти, — пояснила я. — Вона ніколи не зважиться видертись на дах.

Я витягла важкий згорток із кошика і почала обережно спускатися.

Ґідеон скочив на ноги.

— Тільки не впусти його! — нервово застеріг він. — Прошу тебе!

— Не хвилюйся! — мене душили смішки, бо він мав кумедний вигляд. — Глянь, я навіть можу стояти на одній нозі…

У Ґідеона вирвався короткий стогін.

— З такими речами не жартують, Ґвен, — видихнув він. Певно, уроки таємницезнавства вплинули на нього значно дужче, ніж я вважала. Він узяв згорток з моїх рук і поколисав його, наче немовля.

— Це справді… — почав він.

У спину вдарив порив холодного вітру.

— Звісно ж, ні, дурню, — прокаркав Ксемеріус, вистромивши голову з люка. — Це старий сир, який Ґвендолін зберігає на даху на той випадок, якщо раптом вночі зголодніє.

Я закотила очі й жестом показала йому забиратися геть, і він, як не дивно, послухався. Напевно, фільм про фею виявився цікавим.

Тим часом Ґідеон поставив хронограф на дах і заходився обережно розгортати.

— А ти знаєш, що Шарлотта обірвала телефон у штабі, аби переконати нас, що хронограф у тебе? Навіть Марлі допекла до печінок.

— А шкода… — сказала я. — Вони наче створені одне для одного.

Ґідеон кивнув. Він прибрав останній клапоть тканини і глибоко зітхнув.

Я обережно погладила полірований дерев’яний бік хронографа.

— Ось і він.

Ґідеон на мить замовк. Власне, замовк він надовго, чесно кажучи.

— Ґідеоне? — нерішуче покликала я. Леслі попереджала, що варто почекати ще кілька днів, аби переконатися, чи справді йому можна довіряти, але я тільки відмахнулася.

— Та я не повірив Шарлотті, — прошепотів нарешті Ґідеон. — На жодну мить. — Він подивився на мене, в цьому світлі його очі здавалися безоднями. — Ти знаєш, що трапиться, коли хтось дізнається про це?

Я вирішила промовчати про те, що ціла купа народу була в курсі цього. Ґідеон був такий схвильований, і, мабуть, тому я раптом теж злякалася.

— Ми точно хочемо це зробити? — запитала я і відчула, що в животі в мене щось закрутилось, але з мандрами в часі це не мало жодного зв’язку.

Те, що мій дідусь зчитав мою кров у хронограф, — одна річ. Те, що ми збиралися зробити зараз, — зовсім інша. Ми мали намір замкнути Коло крові, і наслідки були непередбачувані. М’яко кажучи.

У пам’яті вмить зринули страшні пророцтва, які закінчувалися на слова «цнота» і «гризота», потім уява охоче підсунула віршовані кілька деталей і заримувала їх — «скрута» й «отрута». І той факт, що я нібито була безсмертною, мене геть не заспокоював.

Дивно, але, здається, саме моя невпевненість вивела Ґідеона із заціпеніння.

— Ми точно хочемо це зробити? — він нахилився і легенько поцілував мене в ніс.

— Ти питаєш мене про це? Серйозно?

Він зняв наплічник і дістав наш роздобуток із кабінету доктора Вайта.

— Добре, можна починати.

Спочатку він наклав собі джгут на ліве передпліччя й міцно стиснув кулак. Потім дістав зі стерильного пластикового пакунка шприц і посміхнувся мені.

— Сестро! — мовив він наказовим тоном. — Ліхтарик!

Я скривилася.

— Не найкоротший шлях, щоб отримати результат, — відповіла я і посвітила йому на руку. — Типовий студент-медик!

— Що я чую у твоєму голосі? Невже презирство? — Ґідеон здивовано глянув на мене. — Ну і як це зробила ти?

— Я взяла японський ніж для нарізання овочів, — похвалилась я, — а дідусь збирав кров у філіжанку.

— Точно. Поріз на твоєму зап’ястку, — сказав він нарешті серйозно і встромив голку собі у вену. Кров почала наповнювати шприц.

— А ти точно знаєш, як він працює? — запитала я і кивнула на хронограф. — У цієї штукенції стільки всіляких клапанів і отворів, що легко можна крутнути не те коліщатко…

— Хронографологія — один із обов’язкових іспитів, які складають майбутні адепти. А я робив це не так уже й давно, — Ґідеон простягнув мені шприц із кров’ю і зняв з руки джгут.

— Цікаво, коли ж ти дивився такі кіношедеври, як «Феї»?

Ґідеон похитав головою.

— Гадаю, трохи поваги тобі б не завадило. Дай мені шприц. А тепер присвіти хронограф. Ага, саме так.

— Якщо тобі вряди-годи захочеться сказати мені «спасибі» або «будь ласка», то не стримуй себе, говори, — зауважила я, а Ґідеон тим часом почав по краплинах зливати свою кров у хронограф. Але, на відміну від Лукаса, його руки не тремтіли. Певно, колись із нього міг би вийти вправний хірург.

Від хвилювання я прикусила нижню губу.

— І три краплі сюди, під лев’ячу голову, — зосереджено бурмотів Ґідеон. — Тепер крутнути оце коліщатко й підняти цей важіль. Ну, ось і все, — він опустив шприц, і я мимовіль вимкнула ліхтарик.

У хронографі закрутилися коліщатка, щось клацало, гуділо, гупало, точнісінько як і минулого разу. Стукіт дедалі дужчав, а гудіння посилилось, створюючи якийсь дивовижний мотив. Моє обличчя кинуло в жар, і я пригорнулася до Ґідеона, а він міцніше стиснув мою руку, немов потужний порив вітру ось- ось скине нас із даху. Але натомість усі самоцвіти хронографа одночасно спалахнули, повітря замерехтіло, наче всередині приладу нуртує полум’я, а навколо все скував мороз. Мерехтливе світло згасло, коліщатка зупинилися. Усе це тривало щонайбільше півхвилини.

Я відпустила Ґідеона й пригладила волосинки в себе на руці.

— Це й усе?

Ґідеон глибоко зітхнув і витягнув руку, яка цього разу трохи тремтіла.

— Зараз побачимо, — сказав він.

Я дістала одну з пробірок доктора Вайта з кишені й передала Ґідеонові.

— Тільки обережно! Якщо це порошок, один порив вітру — і його немає!

— Це не найгірший варіант, — пробурмотів Ґідеон і обернувся до мене. Очі його блищали. — Бачиш? Пророцтво виповнюється! Під зіркою обіцянка здійсниться!

Мені було начхати на цю зірку номер дванадцять. Я б зараз віддала перевагу ліхтарику, а не якимсь там зіркам.

— Ну ж бо, — підганяла я, схилившись над хронографом, а Ґідеон висунув крихітну шухлядку.

Звісно, мене охопило розчарування. Страшне розчарування. Усі ці магічні дурниці, таємниче шепотіння і загадкова маячня були ні до чого. У шухлядці не було ні рідини, як передбачала Леслі («Вона, напевно, червона, як кров», — говорила вона мені, широко розплющивши очі), ні порошку, ні якогось каменя.

А була якась речовина, схожа на сіль. І то дуже гарну сіль, якщо придивитися, — з крихітних блискучих кристалів.

— Здуріти можна!.. — прошепотіла я. — Невже заради оцієї дрібки кілька століть люди марнували стільки сил.

Ґідеон затулив шухлядку від вітру.

— Головне, щоб ніхто не пронюхав, що тепер ми маємо цю дрібку, — сказав він, важко дихаючи.

Я кивнула. Ніхто, крім тих, хто вже про це знає. Я відкрила пробірку.

— Поквапся! — прошипіла я. Зненацька мені привиділось, наче леді Аріста, яка нікого і нічого не боїться, і вже напевне не боїться висоти, визирає з люка й хапає пробірку.

Ґідеон, здавалося, теж подумав про щось таке, бо похапцем згріб кристалики в пробірку та заткнув її корком. І лише поклавши пробірку до кишені своєї куртки, Ґідеон видихнув.

Але цієї миті мені в голову стрельнула ще одна думка.

— Але зараз, виконавши своє призначення, хронограф, певно, зупинився назавжди, — сказала я.

— Зараз глянемо, — відповів Ґідеон і посміхнувся. — Глянемо у 1912 рік.

РОЗДІЛ 13

[62]

— От дідько, здається, я розплющив цього капелюха, — вилаявся біля мене Ґідеон.

— Годі бурчати, не забувай, де ти! — просичала я. — А якщо ти не надягнеш капелюха, я все розповім мадам Россіні!

Ксемеріус зареготав. Цього разу він залюбки послідував за нами.

— Без капелюха тут ніяк. З таким кублом на голові у 1912 році його сприймуть за якогось золотомисливця. Принаймні міг би причесатися.

Я почула, як Ґідеон знову вилаявся, цього разу через те, що торохнувся ліктем об перегородку. Перевдягатися у сповідальні було тіснувато. Взагалі я гадала, що це страшенне святотатство — використовувати її як кабінку для перевдягання. Та й існує, напевно, цілком кримінальне покарання для тих, хто вривається в церкву без дозволу, навіть не маючи на меті крадіжку, а всього лише стрибок у 1912 рік. Бокові двері прочинилися під натиском Ґідеонового ломика так швидко, що я не встигла рознервуватися.

— Чорт забирай! — з повагою гмикнув Ксемеріус. — Він має тебе навчити. Ви могли б стати непереможною парою зломщиків. І твоє безсмертя стало б у пригоді.

До речі, це була та сама церква, де ми з Ксемеріусом познайомилися і Ґідеон уперше мене поцілував. Геть неслушний час, аби поринати у романтичні спогади, але несподівано мені здалося, ніби все це трапилося дуже-дуже давно, особливо зважаючи на те, скільки всього сталося відтоді. А насправді спливло лише кілька днів.

Ґідеон постукав у двері.

— Ну як, ти готова?

— Ні. На жаль, застібки-блискавки ще не винайшли[63], — я розгублено мацала численні ґудзики на спині, які розташовувалися у найнесподіваніших місцях. Годі було і мріяти, аби дотягнутися до деяких із них.

Я вийшла зі сповідальні. Чи настане той час, коли не калататиме, як скажене, моє серце по Ґідеону? Чи зникне це відчуття? Відчуття, що мене охоплює щось незбагненно прекрасне? Напевно, ні. Сьогодні він вдягнув непримітний темно-сірий костюм, камізельку та білу сорочку. Але все це, хоч і великувате, дуже пасувало йому…

Ксемеріус, що звисав сторчголов із церковної галереї, прочистив горлянку.

— Жила собі овечка, скубала скрізь стіжечки…

— Дуже мило, — кинула я похапцем. — Прикид хрещеного батька мафії ніколи не вийде з моди. До речі, чудовий вузол на краватці. Мадам Россіні пишалася б тобою, — зітхнувши, я знову повернулася до ґудзиків. — О Боже, та винахідник застібки-блискавки — святий!

Ґідеон посміхнувся.

— Повернись спиною і дозволь мені це зробити, — сказав він. — О! — затнувся він. — Та їх тут сотні.

Спливло ще чимало часу, перш ніж Ґідеон застебнув усі ґудзики, певно, тому що кожного разу він цілував мене в шию. Я б отримала від цього значно більшу втіху, якби Ксемеріус при кожному поцілунку не кректав: «Гоп-цуп-цупа, нижче пупа!..»

Нарешті ми впоралися. Мадам Россіні вибрала світло-сіру сукню з мереживним коміром-стійкою. Через довгу спідницю з першого ж кроку я мало не гримнула на підлогу, якби Ґідеон не підхопив мене під руку.

— Наступного разу костюм одягаю я, — заявила я.

Ґідеон засміявся і спробував мене поцілувати, але Ксемеріус заволав:

— Ні-і-і, тільки не починайте знову!

І я лагідно його відштовхнула.

— У нас немає часу! — сказала я. А ще над нашими головами розгойдується істота і кривиться як середа на п’ятницю. Я люто зиркнула на нього.

— А що таке? — запитав Ксемеріус. — Я думав, у вас тут важливе завдання, а не романтичні обнімони. Краще б подякувала мені.

— Не дочекаєшся, — рикнула я.

Тим часом Ґідеон забіг на хори й опустився навколішки перед хронографом. Поміркувавши, ми вирішили запхнути його під вівтар, де його ніхто не знайде, поки нас немає. Звісно, якщо у суботу ввечері тут не працює прибиральниця.

— Я буду на шухері, — пообіцяв Ксемеріус. — Якщо хтось увірветься, аби поцупити хронограф… я на нього зневажливо… плюну.

Ґідеон узяв мене за руку.

— Ти готова, Ґвенні?

Я подивилася йому прямо в очі, і моє серце на мить зупинилося.

— Я готова, якщо ти готовий, — тихо мовила я.

Коментарів Ксемеріуса (напевно, дошкульних) я вже не почула, голка устромилася в мій палець, і хвилі рубінового світла підхопили мене.

Невдовзі я випросталася. У церкві було так само безлюдно, як і в наш час. Я навіть чекала побачити Ксемеріуса, що звисав би сторчголов з галереї, але водночас трохи боялася цього. У 1912 році він уже оселився тут.

Ґідеон приземлився поруч зі мною й одразу знову схопив мене за руку.

— Ходімо! Нам треба поквапитись! Маємо всього дві години, але цього замало і для десятої частини наших запитань.

— А якщо ми взагалі не зустрінемо Люсі та Пола в леді Тілні? — запитала я, і мої зуби зацокотіли від збудження. Я досі не думала про них як про своїх рідних батьків. І якщо було так важко поговорити з мамою, то як це буде з ними — геть чужими людьми?

Коли ми вийшли з церкви, полило як з відра.

— От тобі й маєш! — мовила я, страшенно шкодуючи, що у мене на голові немає якогось вигадливого капелюха мадам Россіні. — Ти не міг прочитати прогноз погоди?

— Та годі. Це всього літній дощик, — заявив Ґідеон і потягнув мене вперед.

Поки ми дісталися до Ітон-плейс під «літнім дощиком», на нас сухого місця не було. Ми все-таки привернули увагу юрби, бо перехожі, що траплялися нам на шляху, мали парасольки і кидали на нас співчутливі погляди.

— Як добре, що ми не заморочувалися «достовірними» зачісками, — сказала я, коли ми зупинилися біля вхідних дверей будинку леді Тілні. Я нервово пригладила волосся, що поприлипало до голови. Зуби й досі цокотіли.

Ґідеон подзвонив у двері й міцніше стиснув мою руку.

— Мені якось мулько, — прошепотіла я. — Ще є час забратися звідси. Краще було б спочатку обміркувати в тиші та спокої, про що ми питатимемо…

— Тс-с, — прошепотів Ґідеон. — Усе гаразд, Ґвенні. Я з тобою.

— Так, ти зі мною, — сказала я і повторила його слова, що стали для мене рятівною мантрою: — Ти зі мною, ти зі мною, ти зі мною…

Як і минулого разу, двері відчинив швейцар у білих рукавичках.

— Містер Міллхауз, чи не так? — Ґідеон люб’язно посміхнувся. — Якщо ваша ласка, повідомте леді Тілні про наш прихід. Міс Ґвендолін Шеферд і Ґідеон де Віллерз.

Швейцар на мить завагався.

— Зачекайте тут, — нарешті сказав він і зачинив двері просто в нас перед носом.

— Містер Бернард ніколи б собі такого не дозволив, — обурилась я. — Певно, він вважає, що в тебе таки є пістолет і ти повернувся, щоб узяти кров у його господині. Йому й невтямки, що пістолет твій свиснула леді Лавінія, хоча я досі не второпаю, як вона це провернула. Тобто, чорт забирай, як вона відволікла твою увагу? Якщо я ще раз зустріну її, то неодмінно спитаю, хоча я взагалі не впевнена, що хочу це з’ясувати. Я знову базікаю без упину, отакої! Так завжди, коли я хвилююся, хтозна, чи я наважуся вийти їм назустріч, Ґідеоне. Мені важко дихати, тут немає повітря, хоча, можливо, я просто забуваю дихати, але ж це байдуже, оскільки я безсмертна, — у моєму голосі бриніла істерика, але я не зупинялася ні на мить: — Давай відступимо на крок назад, бо зараз відчиняться двері, і цей Міллхауз як зацідить тобі прямо… — двері відчинилися, — …в пику, — поспіхом пробурмотіла я.

Здоровань-швейцар жестом запросив нас всередину.

— Леді Тілні очікує вас нагорі в маленькому салоні, — напружено мовив він. — Після того, як я перевірю, чи нема у вас зброї.

— Як скажете! — Ґідеон охоче розпростав руки і дозволив Міллхаузу обмацати себе.

— Все гаразд. Можете проходити, — кинув нарешті швейцар.

— А як же я? — злякано спитала я.

— Ти ж дама, а вони не мають зброї, — Ґідеон посміхнувся мені, взяв за руку і потягнув угору сходами.

Як легковажно! Я кинула погляд на Міллхауза, який ішов на кілька кроків позаду. «Тільки тому, що я дівчина, він мене не боїться?!» Йому варто було б на дозвіллі переглянути «Tomb Raider»[64]! Під сукнею я можу пронести ядерну бомбу, а в ліфчику — дві гранати. Та він зневажає жінок! Я могла так базікати, без крапок і ком, аж до вечора, але на другому поверсі нас чекала леді Тілні, пряма і тонка, немов свічка. Вона була напрочуд гарною жінкою, навіть її крижаний погляд не псував загального враження. Я мало не посміхнулася їй, але змусила куточки своїх губ повернутися на місце. У 1912 році леді Тілні мала набагато страхітливіший вигляд, ніж пізніше, коли зацікавилася плетінням іграшкових поросят. Я збентежено усвідомила, що не лише наші зачіски нікудишні, а й моя сукня обвисла, як мокрий лантух. Мимоволі у моїй голові промайнула думка про те, чи встигли вже придумати фен.

— Знову ви, — сказала Ґідеону леді Тілні таким же крижаним голосом, як і її погляд. Тільки леді Аріста могла позмагатися з подібним тоном. — Ви справді вельми впертий юнак. Останнього разу ви, певно, так і не втямили, що я не дам вам свою кров.

— Ми тут не заради вашої крові, леді Тілні, — відповів Ґідеон. — Я давно вже… — він кахикнув. — Ми дуже хотіли б поговорити з Люсі та Полом. Цього разу без… непорозумінь.

— Непорозумінь! — леді Тілні схрестила руки на своїх високих грудях. — Минулого разу ви поводилися неприйнятно, юначе, погрожуючи застосувати фізичну силу. Крім того, мені невідоме місцезнаходження Люсі й Пола, тому, навіть якби ви поводилися пристойно, я не в змозі вам допомогти, — вона помовчала, прикипівши поглядом до мене. — Але, гадаю, що зможу домовитись про зустріч, — її голос трохи потеплішав. — Певно, тільки з Ґвендолін, і, звісно, в інший час…

— Не хочу бути настирливим, але у нас обмаль часу, — перебив її Ґідеон і потягнув мене вгору сходами, і за моєю сукнею потягнувся мокрий слід на дорогому килимі. — І мені відомо, що Люсі та Пол наразі живуть у вас, тож, будь ласка, просто покличте їх до нас. Обіцяю, що цього разу я триматимусь інакше.

— Це не… — розпочала леді Тілні, але тут за її спиною відчинилися двері і з них вийшла тендітна дівчина.

Люсі.

Моя мати.

Я міцно вчепилася в Ґідеонову руку, пильно дивлячись на Люсі, і цього разу вбираючи кожну рису її зовнішності. Руде волосся, порцелянова шкіра та великі блакитні очі безперечно надавали дівчатам з роду Монтрозів схожості, але я передусім шукала в ній схожість тільки з собою. Чи схожі ми вухами? Невже у мене такий самий маленький носик? А вигин брів — здається, він точнісінько такий, як і в мене. Цікаво, коли я насуплюю лоба, у мене теж з’являються такі ж веселі зморшки?

— Він має рацію, ми не можемо гаяти часу, Марґрет, — тихо промовила Люсі. Її голос ледь помітно тремтів. Серце моє стиснулося. — Чи не могли б ви покликати ще й Пола, містере Міллхауз?

Леді Тілні зітхнула, але все-таки кивнула Міллхаузу, який запитально дивився на неї. Коли швейцар пройшов повз неї на наступний поверх, леді Тілні зауважила:

— Маю нагадати тобі, Люсі, що минулого разу цей тип приставив тобі пістолет до потилиці.

— Мені дуже шкода, — сказав Ґідеон. — Тоді… мене змусили до цього обставини, — він серйозно подивився на Люсі. — Але наразі ми маємо інформацію, що змінила нашу думку.

Гарно сказано. Мені здавалося, що я мушу додати в цю розмову трохи ніжності. Але як?

Я знаю, що ти моя мама — можна тебе обійняти? Люсі, я прощаю тобі те, що ти мене покинула. Тепер нас більше не розлучить ніхто й ніколи?

У мене вирвався якийсь дивний звук, в якому Ґідеон розпізнав ознаку наближення істерики. Він поклав руку на мої плечі та притримав мене, і саме вчасно, тому що мої ноги зненацька більше не змогли утримувати вагу мого тіла.

— Може, пройдемо у салон? — запропонувала Люсі.

Гарна ідея. Якщо я правильно пам’ятаю, там можна було сісти.

Цього разу в маленькій круглій кімнаті не було накрито до чаю, але решта виглядала достоту так, як і минулого разу, тільки замість білих троянд її прикрашали сокирки і левкої. У віконній ніші стояло кілька витончених стільців і крісел.

— Прошу, сідайте, — сказала леді Тілні.

Я сіла на один із м’яких стільців, але інші так і лишилися на ногах.

Люсі посміхнулася мені. Вона зробила крок уперед, наче хотіла провести рукою по моєму волоссю. Я нервово схопилася.

— Вибачте, що ми мокрі як хлющ. На жаль, ми забули про парасольку, — пробурмотіла я.

Посмішка Люсі стала ще ширшою.

— Як любить говорити леді Аріста?

Я мимовіль посміхнулася у відповідь.

— Дитя моє, куди завгодно, тільки не зіпсуй оббивку! — в один голос промовили ми. Раптом обличчя Люсі змінилося. Зараз вигляд у неї був такий, ніби вона ось-ось зарюмсає.

— Я накажу принести чай, — жваво сказала леді Тілні та схопила свій маленький дзвіночок. — М’ятний чай із лимоном і цукром.

— Ні, будь ласка! — Ґідеон відчайдушно захитав головою. — У нас обмаль часу. Я не впевнений, чи слушний ми вибрали момент, але щиро сподіваюсь, що ми вже встигли зустрітися з Полом 1782 року.

Люсі вже опанувала себе і кивнула, отож Ґідеон полегшено зітхнув.

— Тоді ви, мабуть, пам’ятаєте, що передали мені таємні записи графа. Це забрало певний час, щоб розшифрувати їх, але тепер ми знаємо, що філософський камінь — це не панацея для людства, а тільки засіб, який може зробити графа безсмертним.

— І те, що в мить народження Ґвендолін його безсмертя скінчиться? — видихнула Люсі. — Тому він спробує її знищити, щойно Коло замкнеться?

Ґідеон кивнув, а я кинула на нього роздратований погляд. Ми надто стисло обговорили цей момент. Але зараз теж був не вельми слушний час, тому що Ґідеон уже вів далі:

— Ваше єдине завдання — захистити Ґвендолін.

— От бачиш, Люсі, я ж казав тобі, — мовив Пол. Рука його висіла на перев’язі. Він наближався до нас, а погляд його золотавих очей тим часом блукав між Ґідеоном, Люсі та мною.

Я затамувала подих. Він був усього на кілька років старший за мене, і в звичайному житті я б неодмінно накинула на нього оком — волосся чорне як вороняче крило, незвичайні очі де Віллерзів і маленька ямочка на підборідді. Баки він, напевно, відростив не зумисне — у цей час усі їх мали. Але хоч з баками, хоч без них, він ніяк не скидався на мого батька. Та й ні на чийого батька, як не крути.

— Іноді справді варто давати людям другий шанс, — мовив він і оглянув Ґідеона з ніг до голови. — Навіть таким гівнюкам, як цей.

— Іноді деяким людям невиправдано щастить, — пробурчала Люсі й обернулася до Ґідеона. — Я щиро дякую тобі за те, що ти врятував Полу життя, Ґідеоне, — з почуттям власної гідності промовила вона. — Якби ти випадково не опинився там тієї миті, він би вже був на тому світі.

— Не перебільшуй, Люсі, — Пол скривився. — Я б і сам якось виплутався.

— Авжеж, звичайно, — усміхнувся Ґідеон.

Пол насупився, але потім теж посміхнувся.

— Ну гаразд, може, і не виплутався б. Цей Аластер — хитра птаха, та ще й збіса вправний фехтувальник. До того ж їх було троє! Нехай начувається, якщо ми знову зустрінемося…

— Малоймовірно, — пробурмотіла я, і коли Пол запитально подивився на мене, я додала: — Ґідеон пришпилив його до стіни 1782 року. І якщо Ракоці вчасно його виявить, то цей день Аластерові не пережити.

Леді Тілні опустилася в крісло.

— Пришпилив до стіни! — повторила вона. — Яке варварство.

— Психопат заслужив на це, — Пол поклав руку Люсі на плече.

— Це точно, — стиха підтакнув Ґідеон.

— Я така рада, — сказала Люсі, пильно вдивляючись у моє обличчя. — Зараз, коли ви знаєте, що граф задумав убити Ґвендолін, щойно замкнеться Коло, ви ніколи цього не допустите! — Пол хотів щось додати, але вона не дала себе перебити. — Дідусь, отримавши ці документи, нарешті доведе, що граф зроду не бажав добробуту всьому людству, а тільки собі. І ці йолопи Вартові, а насамперед негідник Марлі, не зможуть відкинути такі докази. Ха! А нас ще звинувачують, що ми кинули пляму на добре ім’я графа Сен-Жермена! Та він узагалі навіть не був справжнім графом, а лише неперевершеним ошуканцем, і, як я вже сказала, я дуже рада! — Люсі глибоко зітхнула, здавалося, вона може говорити отак годинами, але тут Пол узяв її за руку.

— Бачиш, принцесо? Все буде гаразд, — лагідно прошепотів він, і хоча ці слова призначалися не мені, усередині мене прорвало греблю. У прямому сенсі цього слова. І попри всі зусилля стримати сліз я вже не могла.

— Не буде, — вихопилося у мене, і мені стало байдуже до гарної оббивки. Я сіла на найближчий стілець. — Не буде, тому що вже шість років, як дідусь помер і більше не може нам допомогти.

Люсі спохмурніла.

— Не плач, — безпорадно промовила вона, теж ковтаючи сльози. — Люба, кохана, не треба так ридати, це погано для… — вона схлипнула. — Він і справді помер? — спитала вона, зажурившись. — Серце, чи як? Я завжди казала йому, що ці кремові торти на ніч, які він потайки…

Пол схилився над нами, здавалося, він сам ось-ось розплачеться.

Чудово. Якби зараз приєднався Ґідеон, ми могли б позмагатися з «літнім дощиком».

Завадила цьому леді Тілні. Вона витягла з кишені два носовички й, простягнувши нам з Люсі по одному, тоном леді Арісти мовила:

— Для цього ще буде вдосталь часу, діти. А зараз опануйте себе. Нам треба зосередитися. Хтозна, скільки нам іще відведено.

Ґідеон погладив мене по плечах.

— Вона має слушність, — прошепотів він.

Я шморгнула носом, а потім розсміялася, почувши, як голосно сякається Люсі. Сподіваюся, цю рису я від неї не успадкувала.

Пол підійшов до вікна і глянув на вулицю. Коли він розвернувся, то вже цілковито взяв себе в руки.

— Усе гаразд. Ходімо далі. — Він почухав вухо. — Отже, Лукас нам більше допомогти не може… Але навіть без нього, просто за допомогою документів, можна переконати Вартових в егоїстичних намірах графа, — він запитально подивився на Ґідеона. — Тоді Коло ніколи не замкнеться.

— Багато води спливе, поки ці документи перевірять, — заперечив Ґідеон. — Наразі Магістром Ложі є Фальк. Можливо, він навіть повірить нам на слово. Але я не впевнений. Тому я досі не наважився показати йому ці документи.

Я кивнула. Адже він розповів мені тоді на канапі в 1953 році про свою підозру — серед Вартових є зрадник.

— Знаєте, — мовила я, — цілком можливо, що в наш час серед Вартових є один чи кілька людей, що втаємничені у справжні властивості філософського каменю і підтримують плани графа здобути безсмертя. — Я спробувала зосередитися на фактах. Неймовірно! У вирі почуттів мені це вдалося нівроку. А може, саме завдяки йому мені думалося так добре. — Що, коли дідусь і виявив цього зрадника? Тоді його вбивство можна пояснити.

— Його вбили? — повторила приголомшена Люсі.

— Це не доведено, — відповів Ґідеон. — Але все вказує саме на це.

Я розповіла їм про видіння тітки Медді та про крадіжку зі зламом у день похорону.

— Отже, обидві сторони намагаються завершити Коло крові якнайшвидше, — задумливо сказала леді Тілні. — Граф дає завдання з минулого, а в майбутньому один або кілька його послідовників їх виконують.

Пол стукнув кулаком по спинці крісла.

— Хай йому грець! — рикнув він крізь зціплені зуби.

Люсі підвела голову.

— Але ви ж можете сказати Вартовим, що не знайшли нас! Якщо нашу кров не зчитають, Коло ніколи не замкнеться.

— Усе не так просто, — заперечив Ґідеон. — Вартові…

— Я знаю, вони мають нишпорок, які стежать за нами, — перебила його леді Тілні. — Панове де Віллерз і цей пихатий Пінкертон-Сміт… На щастя, вони вважають себе великими розумаками, а мене — через те, що я жінка, — дурепою. Але Вартові платять їм скупенько, тому нишпорки охоче притримують деяку інформацію за якусь копієчку, — вона переможно посміхнулася. — Ненадовго, звісно, притримують, та вже за деякий час Люсі й Пол заметуть усі сліди. Вони почнуть нове життя під новими іменами…

— …І переїдуть у квартиру на Блендфорд-стрит, — продовжив за неї Ґідеон, і переможна посмішка леді Тілні зів’яла. — Усе це нам відомо, а Пінкертон-Сміт одержить наказ затримати Люсі й Пола в Темплі, поки я не візьму в них кров. Точно кажучи, завтра вранці він одержить листа з вказівками.

— Завтра? — перепитав Пол, так само розгублений, як і я. — Але тоді буде вже запізно!

— Зовсім ні, — сказав Ґідеон. — Тому що це все вже давно відбулось. Кілька днів тому я передав лист відповідальному Вартовому в каплиці. Тоді я ще й гадки не мав, що відбувається.

— Отож ми просто сховаємося, — вирішила Люсі.

— Завтра вранці? — леді Тілні насупилась, міркуючи. — Побачимо, чим я можу допомогти.

— Я теж, — сказав Ґідеон і обернувся до годинника. — Але не впевнений, що цього буде достатньо. Бо навіть якщо ми завадимо Вартовим заарештувати Люсі й Пола, я впевнений, що граф знайде шлях, щоб досягти своєї мети.

— Мою кров він нізащо не отримає, — заявила леді Тілні.

Ґідеон зітхнув.

— Ваша кров у нас давно вже є, леді Тілні. Я був у вас 1916 року, під час Першої світової війни, коли ви мусили елапсувати в підвалі разом із близнюками де Віллерз. І ви слухняно дали мені взяти у вас кров — на мій превеликий подив. Маю велику надію, що нам з вами ще випаде шанс з’ясувати, що ж відбулося.

— У мене в голові наче хтось прокладає рейки метро… Чи не тільки у мене? — запитав Пол.

Я розсміялася.

— Я відчуваю те саме, — запевнила його я. — Забагато інформації, щоб перетравити її за один раз. За одну думку миттю чіпляється ще десяток.

— І це ще не все, — зауважив Ґідеон. — Нам потрібно ще багато чого обговорити. Та, на жаль, нам час повертатися. Але ми стрибнемо до вас знову — за півгодини. Для нас із Ґвендолін це вже буде завтрашній ранок, якщо все піде добре.

— Щось я не втямлю, — пробурмотів Пол, але Люсі раптом осяяло.

— Якщо ви прибули не за офіційним дорученням Вартових, то як ви взагалі сюди потрапили? — повільно запитала вона і зблідла. — Точніше, за допомогою чого?

— Ми… — почала я, але Ґідеон глянув на мене і ледь помітно похитав головою.

— Це все ми ще пояснимо, — пообіцяв він.

Я теж глянула на годинник дідуся і відповіла:

— Ні.

Ґідеон скинув брову:

— Ні? — перепитав він.

Я глибоко зітхнула. Бо зненацька зрозуміла, що не можу чекати більше ані миті. Я скажу Люсі та Полу все по щирості, тут і зараз.

Де й поділася моя нервовість, я відчула смертельну втому. Ніби я пробігла кілометрів п’ятдесят і не спала років сто. І я віддала б усе на світі за гарячий м’ятний чай леді Тілні з лимоном і цукром, що його заборонив приносити Ґідеон. Доведеться продовжувати без нього.

Я впевнено подивилася на Люсі й Пола.

— Перш ніж ми повернемося, мені треба вам дещо сказати, — тихо почала я. — На це часу нам вистачить.

Коли брат Синтії, перевдягнений садовим гномом, відчинив нам двері, мені здалося, що це насправді брама до пекла. Музика гриміла щосили, і це була не така музика, під яку полюбляли танцювати батьки Синтії, а щось середнє між гаузом і дабстепом[65]. Дівчинка з короною на голові протиснулася повз садового гнома і за мить виблювала у горщик з гортензією. Обличчя в неї було якесь зеленкувате, але то міг бути і макіяж.

— Гол! — вигукнула вона, випроставшись. — Я вже думала, що не потраплю у «ворота».

— О, шкільні вечірки, — тихо сказав Ґідеон. — Як гарно.

Я збентежено зазирнула всередину. Щось тут не так. Перед нами був цілком респектабельний будинок у самісінькому центрі елітного району Челсі. Тут ніколи не підвищують тону. Але чому люди танцюють у холі? І звідки збіса взялося стільки людей? І хто це сміється? На вечірці в Синтії, як правило, не сміються, хіба що за зачиненими дверима. Якби на світі не існувало слова «нудьга», його неодмінно вигадали б на одній із вечірок у Синтії.

— Ви в зеленому, тому заходьте! — Брат Синтії тицьнув мені в руку келих. — Ось, прошу, зелений монстро-коктейль. Дуже корисний. Фруктовий сік, свіжі фрукти, зелений харчовий барвник — натуральний! — і краплина білого вина. Зрозуміло, теж екологічно чистого.

— Невже ваші батьки поїхали кудись на вихідні? — поцікавилась я і спробувала протиснутися всередину у своїй Сіссі-сукні.

— Що?

Я повторила своє питання, тільки на десять децибелів гучніше.

— Ні-і-і, вони десь тут, — язик у садового гнома трохи заплітався. — Вони посварилися, бо тато затявся жонглювати зеленими соєвими кульками, а потім наказав усім повторювати за ним. Виграє той, чия кулька приземлилася мамі на маківку. Агов, Мюрієл, вилізь із шафи! Туалет он там.

— Гаразд, тут явно щось не так, — сказала я Ґідеону. Я мусила кричати, аби він мене почув. — Зазвичай люди тут, розбившись на групки, як суцвіття броколі, чекають півночі. І щосили намагаються не навертатися на очі батькам Синтії, інакше доведеться грати в їхні ігри, які цікаві тільки їм.

Ґідеон забрав у мене келих і зробив ковток.

— Я б сказав, що істина тут, — посміхнувшись, відказав він. — Краплина білого вина? Та тут півкелиха горілки. Щонайменше.

Гаразд, це багато чого пояснювало. Я глянула на танцмайданчик у вітальні, де мама Синтії в костюмі статуї Свободи шалено витанцьовувала.

— Пошукаємо Леслі й Рафаеля та линяємо звідси, — запропонувала я.

На Ґідеона тим часом наскочив гігантський стручок перцю.

— Пробач, — пробурмотіла Сара з костюма перцю, та раптом її очі розширились. — О Боже, ти справжній? — вона ковзнула вказівним пальцем по його куртці.

— Capo, ти часом Леслі не бачила? — роздратовано запитала я. — Чи ти вже напилася як чіп і нічого не пам’ятаєш.

— Та я твереза! — закричала Сара. Її гойднуло, і вона мало не заточилася, та Ґідеон вчасно підхопив її. — Я навіть тобі доведу: «Наш цебер виполуцебрився на маленькі полуцебренята». Ну ж бо, повтори! У тебе так не вийде, якщо ти п’яна. Га? — вона кинула хтивий погляд на Ґідеона, який почувався тут просто чудово. — Якщо ти вампір, можеш мене вкусити.

На мить мене охопила спокуса вирвати з Ґідеонових рук монстро-коктейль і випити його одним хилом. Цей галасливий зелений вир нестерпно діяв мені на нерви.

Взагалі-то я не мала планів іти на цю вечірку, хоч у мішку, хоч у сукні Сіссі. Після того як ми скинули костюми початку двадцятого століття і покинули церкву, я досі не оговталася від розмови з Люсі й Полом. Мені хотілося лише одного — пірнути в ліжко під ковдру і вилізти лише після того, як усе скінчиться. Чи принаймні (варіант із ліжком я відкинула як нездійсненний) дати відпочинок моєму перевантаженому мозку, аби упорядкувати думки. Накреслити схеми зі стрілками і квадратами, можливо, різнокольорові. Порівняння Пола про рейки метро, які ніби прокладали зараз у наших головах, поцілило в яблучко. Тільки маршруту ніхто не знав…

Одначе Леслі відправила мені чотири повідомлення, прохаючи, щоб ми негайно прийшли на цю вечірку. Останнє взагалі не було проханням. «Піднімай свою дупу, інакше я нічого не гарантую».

— Вау, Ґвенні! — це був Ґордон Ґельдерман у комбінезоні зі штучного газону. Він витріщив очі на моє декольте і присвиснув. — А я завжди підозрював, що твоя шкільна блузка приховує щось більше, ніж добре серце!

Я закотила очі. Так, Ґордон полюбляє масні жарти, але Ґідеон міг би й не посміхатися, як йолоп.

— Привіт, Ґордоне! Ану повтори чотири рази поспіль: «Наш цебер виполуцебрився на маленькі полуцебренята!» — крикнула йому Сара.

— Вилупоцебрився на маленькі лупоцебренята! — упевнено мовив Ґордон. — Нема проблем. Агов, Ґвенні, ти коктейль уже пробувала? — Він нахилився і загорлав мені на вухо: — Здається, я не єдиний, кому спало на думку трохи… ем-м-м… удосконалити рецепт.

На мить я уявила собі гостей цієї вечірки, які прослизають до буфету, крадькома озираючись, та хлюпають горілку з пляшок просто в коктейль.

— «Наш полковник полковникував, поки виполковникувався». Повтори це чотири рази поспіль! — прокричала Сара, і, спіткнувшись, вона вхопилася за сідниці Ґідеона. — Леслі в зимовому саду. Там встановили караоке. Я до неї зараз приєднаюсь, тільки спочатку ще ковточок пуншу, — хвостик перцю над її головою радісно хитнувся. — Це найкраща вечірка з усіх, на яких я коли-небудь бувала.

Ґордон вишкірився:

— Так, Синтія має бути нам вдячна. Після сьогоднішнього вечора ніхто більше не наважиться назвати її свята нудними. Та вона просто щасливиця! До того ж вони замовили море зеленої їжі і нам дозволили покликати ще кількох друзів. Навіть тих, хто не має костюма, тим паче зеленого!'

Я знову закотила очі, а потім жваво потягла Ґідеона крізь натовп танцюючих психів у зимовий сад.

Ґордон посунув за нами.

— А ти сьогодні співатимеш караоке, Ґвенні? Минулого разу ти була найкрутіша. Я б обов’язково проголосував за тебе, якби Кеті не перекинула собі на футболку склянку води. Стало так гаряче, тому я…

«Ох, стули вже писок, Ґордоне», — повисло у мене на язиці, коли я раптом побачила Шарлотту. Чи когось, хто міг би правити за Шарлотту, якби не витанцьовував на столі в зимовому саду і не горлав хіт Леді Ґаґи «Paparazzi» в мікрофон.

— О Господи… — пробурмотів Ґідеон, міцно схопившись за одвірок.

— Ready for those flashing iights, — співала Шарлотта.

Мені аж язик заціпило. Навколо столу вже юрмились та підспівували фанати, адже співала Шарлотта таки непогано.

Гордон умить кинувся в центр натовпу і заволав:

— Ану, скидай одяг! Роздягайся!

Я помітила Рафаеля і Леслі — вони трималися за руки та посміхались одне одному. На подрузі була майже зелена сукня Ґрейс Келлі та гарненька зачіска хвилями. Я кинулася крізь натовп їм назустріч. Гідеон лишився біля дверей.

— Ну нарешті! — закричала Леслі й кинулася мені на шию. — Шарлотта сьорбнула цього коктейльчика і вже сама не своя. Десь із пів на десяту вона намагається розповісти всім про таємне товариство графа Сен-Жермена і про мандрівників у часі, що є серед нас. Ми випробували все, щоб відправити її додому, але вона, як та змія, щоразу вислизає з рук.

— Крім того, вона набагато сильніша за нас, — додав Рафаель. Голову його прикрашав кумедний капелюх, але загалом вигляд хлопець мав не надто веселий. — Я вже майже дотягнув її до дверей, але тут вона заламала мені руку, ще й пригрозила скрутити шию.

— А зараз вона ще й розжилася мікрофоном, — похмуро сказала Леслі.

Ми витріщались на Шарлотту, ніби то була бомба з годинниковим механізмом. Звісно, вельми гарненька бомба.

Кароліна не перебільшила: ельфів костюм справді був напрочуд гарний. Жодна ельфійська королева не могла б перевершити виглядом Шарлотту, оточену хмарою зеленого тюлю. Щоки її почервоніли, очі блищали, а волосся дрібними

кучерями спадало на спину, до самих крилець, — здавалося, ніби Шарлотта й народилася з ними. Я б зовсім не здивувалася, якби вона спурхнула і полетіла геть із зимового саду.

Але голос її не дуже був схожий на ельфів ніжний голосок. Та й на Леді Ґаґи теж.

— You know that I’ll be your papa-paparazzi, — проспівала вона в мікрофон, а коли Ґордон знову закричав «Геть одяг!», Шарлотта почала спокусливо стягувати довгу зелену рукавичку, пальчик за пальчиком, допомагаючи собі зубами.

— Це з якогось фільму, — зауважила Леслі. — От тільки не можу пригадати, з якого саме.

Натовп радісно загудів, коли Ґордон зловив рукавичку.

— Далі! — волали всі, і Шарлотта переключилася на другу руку. Але тут вона раптом зупинилася. Біля дверей вона помітила Ґідеона, і очі її стали як шпарини.

— Гляньте-но, які гості! — сказала вона в мікрофон і ковзнула поглядом понад головами слухачів, шукаючи мене. — І моя кузина теж тут, звичайно! Агов, народ, чи відомо вам, що Ґвендолін — мандрівниця в часі? Насправді це я мала стрибати в часі, але доля пожартувала з мене. І ось я тут, стою перед вами, наче та невдаха — сестра Попелюшки.

— Співай далі! — роздратовано скандували фанати.

— Скидай одяг! — кричав Ґордон.

Шарлотта схилила голову і прикипіла до Ґідеона палаючими очима.

— But I won’t stop until that boy is mine?

Ха-ха, ще чого! Так низько впасти! — вона спрямувала на Ґідеона вказівний палець і закричала: — Він теж подорожує в часі. І невдовзі вилікує людство від усіх хвороб.

— От чорт, — пробурмотіла Леслі.

— Хтось мусить її звідти зняти, — сказала я.

— Авжеж, але як? Це ж убивча машина! Може, поцілити в неї чимось важким? — запропонував Рафаель.

Слухачі Шарлотти розгубилися. Якось відчувалося, що вона не жартує. Тільки Ґордон і далі весело горлав:

— Скидай одяг!

Я спробувала зловити погляд Ґідеона, але він уп’явся очима в Шарлотту. Поволі він пробирався до столу, на якому вона стояла.

Шарлотта набрала в легені повітря, і мікрофон розніс її голос у найвіддаленіші куточки зимового саду.

— Він і я — ми знаємо про цю історію все. Ми вчилися разом, щоби подорожувати у часі. Бачили б ви, як він танцює менует. І їздить верхи. І фехтує. І грає на фортепіано.

Ґідеон майже до неї дістався.

— Він просто неперевершений у всьому. Він уміє освідчуватися в коханні вісьмома мовами, — мрійливим голосом промовила Шарлотта, і вперше в житті я побачила в її очах сльози. — Але мені він жодного разу не освідчувався — ні! Він дивиться тільки на мою жахливу сестричку.

Я прикусила губу. Іще одне розбите серце, і я, як ніхто на всьому білому світі, розуміла її. Хто б міг подумати, що в Шарлотти є серце? Мені знову захотілося, щоб Леслі мала слушність зі своєю марципановою теорією. Але моє серце болісно стислось, і я мусила протистояти хвилям ревнощів, що погрожували мене затопити.

Ґідеон нарешті дістався до Шарлотти.

— Час додому.

— У-у-у-у — протягнув Ґордон, чутливий, як броньований танк. Але решта глядачів затамувала подих.

— Дай мені спокій, — сказала Шарлотта, трохи похитуючись. — Я ще не скінчила.

Ґідеон уже заскочив на стіл, вириваючи у Шарлотти мікрофон із рук, і промовив:

— Виставу скінчено. Ходімо, Шарлотто, я проведу тебе додому.

— Тільки спробуй до мене доторкнутись, я тобі шию скручу, — засичала Шарлотта, наче розлючена кішка. — Я ж володію крав-маґою!

— Я теж. Забула? — він знову простягнув їй руку.

Шарлотта теж випростала руку і навіть дозволила зняти себе зі столу — стомлений п’яний ельф, що більше не може стояти на ногах.

Ґідеон обійняв її за талію і обернувся до нас. Як завжди, його обличчя було незворушне.

— Я мушу хутко це залагодити. А ви з Рафаелем підете до мене додому, — стисло звелів він. — Побачимося там.

На якусь мить наші погляди зустрілися.

— Бувай, — сказав він.

Я кивнула.

— Бувай.

Шарлотта більше нічого не сказала.

А я раптом подумала, чи гризли Попелюшку докори сумління, коли принц віз її на своєму білому коні…

РОЗДІЛ 14

Багато «зараз» є у Вічності одній.

Емілі Дікінсон

— І ось вам ще одна причина триматися далі від алкоголю, — простогнала Леслі. — Як напилась — набалакала, а протверезіла — сіла й заплакала. А найнеприємніше — згадувати про це на ранок. Не хотілося б мені опинитися у шкурі Шарлотти у школі в понеділок.

— І Синтії, — докинула я. Перед виходом ми випадково заскочили її в гардеробі, де вона обіймалася з хлопцем, який був на два роки молодший (отож я вирішила не прощатися з нею, тим більше, що ми, власне, і не віталися).

— І на місці того бідолахи, якого вивернуло просто на кумедні жаб’ячі туфлі містера Дейла, — сказав Рафаель.

Ми повернули на Челсі-Менор-стрит.

— Але Шарлотта перевершила всіх! — Леслі зупинилася перед вітриною, але не тому, що її щось зацікавило, а щоб знову помилуватися своєю красою. — Не дуже хочеться це говорити, але мені було її по-справжньому шкода.

— Мені теж, — тихо мовила я, бо чудово знала, як це — втелющитися по самі вуха в Ґідеона. І, на жаль, я також прекрасно розуміла, як це — осоромитись перед натовпом.

— Може, їй пощастить і все вивітриться з її голови, — Рафаель відчинив двері в будинок із червоної цегли. Будинок Дейла був розташований за два кроки від Флуд-стрит, тому ми вирішили переодягнутися на вечірку саме там. Втім, я була так схвильована розмовою з Люсі й Полом у 1912 році, що не встигла там як слід роззирнутися.

Насправді я завжди гадала, що Ґідеон мешкає у якійсь ультрасучасній квартирі, під самим дахом, площею сто квадратних метрів, де все скляне та хромоване, а на стіні висить телевізор завбільшки як футбольне поле. Але я помилялася. Повз маленькі сходи вузький коридор вів до світлої вітальні, задня стіна якої являла собою величезне вікно, а всі стіни від підлоги до стелі займали полиці, де лежали купи книжок, диски й усілякі папки, створюючи строкату мозаїку. Біля вікна стояла велика сіра канапа, завалена подушками.

Центральне місце в кімнаті займав рояль, хоча його урочистий вигляд дещо псувала притулена до нього прасувальна дошка. А ще капелюх мадам Россіні, вона, певно, вже з ніг збилася, шукаючи його. Ну, мабуть, так Ґідеон уявляє затишне житло.

— Хочете щось випити? — запитав Рафаель як гостинний господар.

— А що у вас є? — запитала Леслі, підозріло заглядаючи в кухню, де у мийці височіла гора немитого посуду, заляпана чимось, що, певно, було колись томатним соусом. Хоча, можливо, ми спостерігали результати досліду, який Ґідеон проводив для свого медичного інституту.

Рафаель відчинив холодильник.

— Гм, поглянемо. Ось у нас є молоко, але термін придатності сплив минулої середи. Апельсиновий сік… о! Він що, геть замерз? Там у пакеті щось так кумедно хрумтить. А оця пляшка на вигляд багатонадійна, певно, якийсь лимонад із додаванням…

— Ой, мені просто склянку води, будь ласка, — Леслі хотіла впасти на величезну сіру канапу, але останньої миті згадала, що сукня Ґрейс Келлі не надто придатна для цього, і поважно присіла на краєчок. Глибоко зітхнувши, я всілася поруч із нею.

— Бідолашна Ґвенні, — вона погладила мене по щоці. — Ох і днина в тебе випала сьогодні! Ти, певно, падаєш з ніг. Може, тебе це трохи заспокоїть, але з твого вигляду і не скажеш.

Я знизала плечима.

— Хіба трішки.

Рафаель повернувся зі склянками й пляшкою води і змахнув зі столика кілька журналів та книжок, зокрема і каталог чоловічих костюмів епохи рококо.

— Можеш трохи підгорнути свої спідниці, щоб я теж вліз на канапу? — він посміхнувся мені.

— Та сідай просто на сукню, — сказала я, відкинулася назад і заплющила очі.

Леслі миттю підхопилася.

— І не думай! Ще зіпсуєш її, й тоді ми більше нічого не зможемо взяти у мадам Россіні. Іди до мене, я розшнурую корсет, — вона поставила мене на ноги й заходилася шар за шаром витягувати мене з Сіссі-сукні. — А ти, Рафаелю, відвернися!

Рафаель упав на канапу і вирячився на стелю.

— Так нормуль?

Коли я знову напнула джинси й футболку та випила кілька

ковтків води, мені стало трохи краще.

— І як воно — зустріти своїх… зустріти Люсі й Пола? — тихо запитала Леслі, коли ми посідали на канапу.

Рафаель співчутливо подивився на мене:

— Взагалі цирк на дроті! Дивно, мабуть, коли твої батьки майже такого ж віку, як і ти сам.

Я кивнула.

— Це було досить… дивно і… хвилююче, — і тоді я розповіла їм все-все, починаючи від розмови зі швейцаром і до того, як ми зізналися, що замкнули Коло крові у вкраденому хронографі. — А те, що тепер у нас є цей філософський камінь (або, як називає його Ксемеріус, Блискуча Сіль), приголомшило їх! Вони страшенно захвилювалися, а Люсі торохкотіла без упину від збудження, можете собі уявити? Їсти нас поїдом вони покинули тільки після того, як я розповіла, що знаю про наші… родинні зв’язки.

Леслі широко розкрила очі.

— І?..

— Спочатку запала мертва тиша. А вже за хвилину всі зарюмсали, — мовила я, втомлено протираючи очі. — Певно, такої кількості сліз, як я пролила за останні дні, вистачило б, щоб врятувати від посухи ціле африканське поле.

— Ох, Ґвенні… — Леслі безпорадно погладила мене по руці.

Я посміхнулася.

— Атож, а потім ми повідомили їм іще одну радісну новину про те, що граф не може мене вбити, та й взагалі ніхто, бо я безсмертна. Звичайно, вони відмовлялися в це вірити, але часу в нас було обмаль для того, щоб довести їм це, наприклад, попросивши Міллхауза мене задушити або щось таке. Отож ми залишили їх із роззявленими від подиву ротами і побігли, аби вчасно встигнути повернутись до церкви.

— І що ж буде далі?

— Завтра вранці ми зустрінемося знову, і тоді Ґідеон відкриє їм новий Грандіозний План, — сказала я. — На жаль, він його ще не придумав. І якщо він утомився так само, як і я, то не зможе мислити ясно.

— Ну, для цього існує кава. І я — геніальна Леслі Гей! — Леслі підбадьорливо мені посміхнулася. А потім зітхнула: — Правда твоя. Все так заплутано. Добре, що у вас є хронограф, щоб стрибати в минуле, коли вам заманеться. Особливо якщо взяти до уваги, що завтра ви знову повинні зустрітися з графом і витратити на нього дві години елапсації.

— Га? — пробурмотіла я.

Леслі зітхнула.

— Ти що, не читала «Анну Кареніну»? Стрибок у часі на понад п’ять з половиною годин може мати побічні ефекти, — Леслі вдала, буцімто не помічає захопленого погляду Рафаеля. — Навіть не знаю, як мені ставитися до того, що цей порошок у вас. Адже це… небезпечно. Сподіваюся, ви хоча б сховали його, аби ніхто не знайшов.

Наскільки я знала, пляшечка з порошком досі ще лежала в Ґідеоновій шкірянці. Та Леслі я цього не сказала.

— Пол зажадав від нас разів двадцять, щоб ми його знищили.

— Він не такий дурний!

— А от і ні! — я похитала головою. — Ґідеон вважає, що це наш козир.

— Круто, — сказав Рафаель. — Можна виставити його на «eBay» і подивитися, скільки коштує безсмертя. «Порошок безсмертя, вживати один раз. Мінімальна ставка — один фунт».

— Окрім графа, я не знаю нікого, хто б прагнув безсмертя, — з гіркотою промовила я. — Певно, це моторошно — залишатися живим, коли всі навколо рано чи пізно вмирають. Не хотіла б я відчути це на собі! Та я стрибну зі скелі, аби тільки не жити на Землі зовсім самій! — Я придушила ще одне зітхання, намалювавши собі в голові цю картину. — Як гадаєте, може, безсмертя — це якась мутація генів? Врешті-решт у мене в родині не один мандрівник у часі, а цілих двоє.

— Щось у цьому є, — сказала Леслі. — Тобою завершується Коло — в прямому сенсі цього слова.

Деякий час ми мовчки дивилися на стіну. На штукатурці чорними літерами був виведений якийсь латинський вислів.

— А що тут, власне, написано? — запитала нарешті Леслі. — «Не забудь наповнити холодильник»?

— Ні, — озвався Рафаель. — Це слова Леонардо да Вінчі, які де Віллерзи поцупили та зробили своїм родинним гаслом.

— О, тоді в перекладі це точно означає щось типу: «Ми — зовсім не хвальки, ми справді найкращі». Або: «Ми все знаємо і завжди маємо рацію!»

Я захихотіла.

— Прикріпи свою карету до зірки, — сказав Рафаель. — Ось що це означає. — Він кахикнув. — Може, принести олівці й папір, щоб малювати схеми? — Він ніяково усміхнувся. — Вибач мені, але я у захваті від цієї таємничої гри!

Леслі сіла струнко. Її обличчя повільно розпливалося в усмішці, а веснянки на носі пустилися в танок.

— Та я теж, — сказала вона. — Тобто я знаю, що ніяка це не гра і йдеться про життя і смерть, але в мене ніколи не було таких захопливих пригод, як останнім часом, — вона винувато подивилася на мене. — Мені шкода, Ґвен, але це круто, коли твоя подруга — безсмертна мандрівниця в часі, це навіть крутіше, ніж подорожувати в часі самій.

Я мимохіть розсміялася у відповідь.

— Правду кажеш. Мені б теж було набагато цікавіше, якби ми помінялися ролями.

Коли Рафаель повернувся з папером і олівцями, Леслі мерщій заходилася креслити квадратики і стрілки.

— Передусім мене непокоїть «таємний підпомагач» графа у наші дні, — вона погризла кінчик олівця. — Є у мене одна підозра, але менше з тим. Загалом, це може бути будь-хто, чи не так? І міністр охорони здоров’я, і той дивний лікар, і привітний містер Джордж, і містер Вітмен, і Фальк… І цей рудий йолоп… як там його?

— Марлі, — підказала я. — Але гадаю, він тут ні до чого.

— Проте він нащадок Ракоці. А значить, він із тих, кому довіряють, ти ж знаєш.

— Так, — підтакнув Рафаель. — У фільмах злодії часто такі непомітні. Слід остерігатись заїк та ідіотів.

— Цей поплічник графа, назвемо його Містер Ікс, можливо, є вбивцею дідуся Ґвендолін, — Леслі щось старанно виводила. — І, можливо, він мав убити і Ґвенні після того, як граф отримає свій еліксир, — вона лагідно подивилася на мене. — І хоч я знаю, що ти безсмертна, мене це все одно турбує.

— Безсмертний не означає невразливий, — зауважив Ґідеон.

Ми одночасно здригнулись і витріщилися на нього. Він непомітно зайшов до квартири і стояв, притулившись до одвірка та склавши навхрест на грудях руки. На ньому досі був костюм XVIII століття, і, як завжди, моє серце завмерло.

— Як там Шарлотта? — запитала я, сподіваючись, що це прозвучить нейтрально, як я і прагнула.

Ґідеон утомлено знизав плечима.

— Думаю, завтра їй доведеться наковтатись аспірину. — Він підійшов ближче. — Що це ви тут робите?

— Плануємо, — Леслі від напруження висунула кінчик язика, олівець далі забігав по папері.

— Ми також не повинні забувати про магію Крука, — сказала вона швидше собі самій, аніж нам.

— Ґідеоне, а ти як думаєш, хто цей таємний помічник графа серед Вартових? — Рафаель збуджено здригнувся. — Я підозрюю дядька Фалька. З самого дитинства він здавався мені неприємним типом.

— Ет, дурниці, — Ґідеон підійшов до мене й поцілував моє волосся, потім упав у пошарпане шкіряне крісло і прибрав пасмо з обличчя. — Не можу забути слова Люсі про те, що графове безсмертя закінчиться з народженням Ґвен.

Леслі відірвалася від записів і кивнула.

— А згасне раптом весь зірок тузінь, Розтане юність і візьметься дуба тлінь…

— І я вкотре роздратовано здригнулася від цих рядків. — І поповзе його нутром черва — Так вступить доля людства у свої права!

— Ти що, зазубрила їх усі напам’ять? — запитав Рафаель.

— Не всі. Але деякі з цих віршів вельми інтригують, — відповіла Леслі, трохи зніяковівши. Потім обернулася до Ґідеона. — Я б пояснила це ось як: граф ковтає цей порошок у минулому і стає безсмертним. Та тільки доти, поки не зійде дванадцята зірка, тобто поки на світ не з’явиться Ґвендолін. З її народженням безсмертя графа добігає кінця. Тлінний дуб — це граф, що знову став смертним. Ну, якщо він не вб’є Ґвендолін, щоб зупинити цей процес. Але спочатку вона має допомогти йому добути цей еліксир. Проте якщо він не добуде еліксиру ніколи, то й не стане безсмертним. Я зрозуміло пояснюю?

— Так, цілком, — сказала я і подумала про Пола та його порівняння з рейками метро в наших головах.

Ґідеон помалу похитав головою.

— А якщо ми всі помиляємося? — розтягуючи слова, запитав він. — Що, коли порошок уже давно у графа?

Я мало не скрикнула: «Що?», але вчасно стрималася.

— Цього не може бути, бо Коло крові в першому хронографі ще не замкнене, а другий хронограф захований у надійному місці, — нетерпляче сказала Леслі.

— Так, — повільно кивнув Ґідеон. — Це зараз, прямо в цей момент. Але хтозна, чи так воно буде завжди. — Він зітхнув, піймавши наші безтямні погляди. — Тільки подумайте: цілком можливо, що граф у своєму вісімнадцятому столітті якимось чином таки дістав еліксир, хильнув його і став безсмертним.

Ми втрьох вирячились на Ґідеона. З якоїсь незбагненної причини моя шкіра почала вкриватися сиротами.

— Це означає, що граф може бути зараз живий-живісінь-кий, — правив далі Ґідеон, дивлячись мені прямо у вічі. — Що він ошивається десь тут і чекає, коли ми принесемо йому у вісімнадцяте століття той еліксир. І тоді йому випаде нагода тебе вбити.

Тиша стояла кілька секунд. Потім озвалася Леслі:

— Не буду прикидатися, що я зрозуміла тебе цілком, але навіть якщо ви надумаєте змінити свою думку і справді віддати графу цей еліксир… у нього все одно виникає крихітна проблемка. — Тут Леслі задоволено засміялася: — Він не може вбити Ґвен.

Рафаель розкрутив кольоровий олівець, і той докотився до іншого кінця столу.

— А для чого вам змінювати думку, якщо ви знаєте справжні наміри графа?

Ґідеон зреагував не одразу, його обличчя не виказувало якихось емоцій, та нарешті він промовив:

— Бо на нас могли тиснути.

Я прокинулася, відчувши на обличчі щось вогке та холодне, а потім озвався Ксемеріус:

— Будильник за десять хвилин продзвенить!

Я натягнула ковдру аж на голову.

— От і зрозумій тебе! Ти ж учора сама скаржилася, що я не розбудив тебе, — Ксемеріус явно образився.

— Учора я не накручувала будильника. А сьогодні ще збіса рано, — пробурмотіла я.

— Ти мусиш іти на жертви, якщо хочеш врятувати світ від безсмертного маніяка, — мовив Ксемеріус. Я чула, як він задзвенів, мов будильник, і пролетів колом під стелею. — Крім того, сьогодні після обіду в тебе з ним зустріч, якщо ти раптом забула. Ану, вставай з постелі!

Я вдала з себе трупа, що було неважко, бо саме так я майже й почувалася, дарма що була нібито безсмертною. Але Ксемеріуса мої хитрощі не надто вразили. Він перелітав від одного краю мого ліжка до іншого і вигукував усілякі фразочки:

— Хто рано підводиться, за тим і діло водиться! Рання пташка вловить комашку!

— Зараз тебе ця пташка вкусить! — огризнулась я, але Ксемеріус вже домігся свого. Я роздратовано скотилася з ліжка і в результаті рівно о 7:00 вже стояла на станції метро біля Темпла.

Ну, насправді була сьома шістнадцять, але годинник на моєму телефоні ішов трохи вперед.

— У тебе тільки змучений вигляд, а я почуваюсь змучено, — простогнала Леслі, яка вже чекала мене на призначеному місці на платформі.

У цей час, та ще й у неділю, інтенсивного руху не було, але я все одно не могла втямити, як Ґідеон збирався непомітно потрапити в тунель метро. Платформа яскраво освітлювалася, а крім того було повно камер стеження.

Я поставила свою важку, запаковану вщерть дорожню сумку й люто зиркнула на Ксемеріуса, який навіжено літав поміж колонами.

— Це все через Ксемеріуса. Він не дозволив мені скористатися маминим кремом-коректором, бо ми, на його думку, вже запізнювалися. Не кажучи вже про те, що він не дозволив мені заскочити в «Starbucks» сьорбнути кави.

Леслі допитливо глянула мені в очі:

— Ти спала вдома?

— Звісно, де ж іще? — трохи обурливо запитала я.

— Ну, я думала, ви припинили марудитися над планом на якийсь час після того, як ми з Рафаелем вас покинули. — Вона почухала ніс. — Я ж навмисне довго прощалася з Рафаелем, даючи вам час перебратися з канапи в спальню.

Я підморгнула їй і запитала:

— Навмисне довго? Яка велика жертва з твого боку!

Леслі посміхнулася.

— Так, ти тільки подумай! — сказала вона, навіть не зашарівшись. — Але не сплигуй з теми. Ти могла б спокійно повідомити мамі, що залишилася ночувати в мене.

Я гмикнула.

— Ну, щиро кажучи, я б так і зробила, але Ґідеон наполіг, щоб викликати мені таксі. — І нещасним голосом докинула: — Мабуть, я була не вельми спокуслива, як гадала.

— Просто він вельми… гм-м… відповідальний, — утішила мене Леслі.

— Авжеж, можна це й так назвати, — озвався Ксемеріус, завершивши свої скажені викрутаси. Захекавшись, він гепнувся додолу мені під ноги. — А може, він просто кисляк, боягуз, тюхтій. — Він замовк на хвильку. — Або ще — мамчин синочок, кендюх, лемішка…

Леслі подивилася на годинник. Вона мусила перекрикувати гучний потяг, який саме під’їздив:

— Вони явно не пунктуальні. Уже минуло двадцять хвилин, — вона пильно оглядала кількох людей, які виходили з вагонів. Аж раптом очі її зблиснули. — А, ось і вони!

— Одного разу двоє довгоочікуваних марципанових принців покинули своїх білих коней у стайні та пішли на метро, — патякав Ксемеріус. — І щойно їх угледіли дві принцеси, як їхні очі зблиснули і потужні викиди юнацьких гормонів перетворилися на вітальний поцілунок, збентеження та дурнуваті посмішки, і тоді розумного і неперевершеного демона, на жаль, знудило просто у сміттєвий кошик.

Він безсоромно перебільшував — жодних посмішок і близько не було. Ну, може, ми й посміхалися трохи зніче-но. І ніхто з нас не бентежився. Ну, хіба що я. Бо я згадала, як уночі Ґідеон прибрав мою руку зі своєї шиї і сказав:

— Краще я викличу таксі. День сьогодні буде напружений.

Я здалася собі якимось реп’яхом, який треба було кров з носа витягнути з його светра. А найстрашнішим було те, що я саме цієї миті збиралася на силі, аби сказати йому: «Я тебе кохаю». Не те щоб він цього не знав, але… Я ніколи ще не говорила йому цих слів. І тепер я не була впевнена, що він взагалі хоче це почути.

Ґідеон ніжно погладив мою щоку.

— Ґвен, я можу все зробити самотужки. Все, що мені треба, — це перехопити чергового Вартового на його шляху і відібрати в нього листа.

— Воно-бо й так, проте… — озвалася Леслі.

У нас так і не склався Грандіозний План, зате ми виробили «гнучкий план дій», як його назвала Леслі. У будь-якому разі ми мусили знову зустрітися з Люсі й Полом, причому до того, як побачимо графа після обіду. І ще нам треба було подбати про лист із зазначенням таємної криївки Люсі й Пола, який Ґідеон приніс у 1912 рік минулого тижня. Він ніяк не мав потрапити до Магістра Ложі того часу і близнюків де Віллерз. Час, який ми могли розрахувати на наші спільні стрибки за допомогою особистого хронографа без ризику ґиґнути (як висловився б Ксемеріус), зводився до півтори години максимум, тому важила кожна хвилина.

Рафаель з усією серйозністю запропонував пронести хронограф у штаб Вартових і стрибати звідти, але його старший брат відкинув цю думку.

У нього виникла зустрічна пропозиція — він зняв із полиць кілька книг, і між «Тривимірною анатомією людини» і «Кровоносною системою людської руки» виявився план підземних ходів Темпла. Саме через цей план ми зустрілися сьогодні в метро.

— Ти хочеш зробити це без нас? — насупилась я. — Але ж ми вирішили, що з цього часу все робимо разом.

— Атож, — підтакнув Рафаель. — Бо в результаті вийде так, ніби це ти сам рятував світ.

Рафаель із Леслі мали охороняти хронограф, хоча Ксемеріус і палко присягався, що може робити це не гірше, але мені на серці було спокійніше, коли я знала, що вони можуть узяти його і переховати, якщо треба буде стрибнути назад у якомусь іншому місці.

— Крім того, без нас ти напевно добряче облажаєшся! — Леслі зміряла Ґідеона сердитим поглядом.

Ґідеон підняв руки.

— Все гаразд, я втямив. — Він узяв у мене сумку і глянув на годинник. — Так, будьте пильні. О 7:33 приїде наступний потяг. Після цього в нас є рівно чотири хвилини, щоб знайти перший прохід, поки не прибуде наступний потяг. Не вмикайте ліхтарики, поки я не дам команди!

— Ти тільки глянь, — прошепотіла мені Леслі. — Цей наказовий тон для нього звичний.

— Merde![66] — прокляття Рафаеля виходили з самого серця. — Встигли в останню секунду.

Я з ним погодилася. Промені наших ліхтариків блукали по плиткових стінах, час від часу осяваючи наші бліді обличчя. За нами прогуркотіли вагони тунелем метро.

Тепер ми знали точно: чотири хвилини — це страшенно мало часу, щоб перескочити через перила в кінці платформи, стрибнути вниз і забігти по рейках у тунель. Не кажучи про те, як ми щодуху мчали за Ґідеоном метрів п’ятдесят, а потім розпачливо зупинилися перед залізними дверима, вставленими в праву стіну тунелю, і нетерпляче споглядали, поки Ґідеон діставав із кишені якусь відмичку і збивав замок. Якоїсь миті Леслі, Ксемеріус і я хором закричали:

— Нумо, давай уже, давай уже!

Шум потяга, що шалено наближався, поглинув наші голоси.

— На тій схемі це було наче ближче, — виправдовуючись, мовив Ґідеон.

Леслі взяла все у свої руки. Вона посвітила ліхтариком у темряву попереду, і ми побачили розташовану метрів за чотири від нас стіну, що перетворювала наш прохід на глухий кут.

— Ага, он воно що. — Вона звірилася з мапою. — 1912 року цієї стіни ще не було. А прохід тягнеться за нею.

Ґідеон став навколішки біля хронографа, щоб ввести дані, а я тим часом витягла з сумки наші костюми 1912 року й почала вже стягувати з себе джинси.

— Що це ти робиш? — Ґідеон здивовано глянув у мій бік. — Ти що, зібралася бігти цими лабіринтами у своїй довжелезній сукні?

— Ну… я думала… задля достовірності…

— Та хай їй грець, тій достовірності! — вилаявся Ґідеон.

Ксемеріус заплескав йому своїми пазуристими лапками.

— Правильно, до дупи ту достовірність! — захопливо скрикнув він. Потім розвернувся до мене: — Ось бачиш — твій кавалер має й недоліки, наприклад лихослів’я. Але час покаже.

— Ти перша, Ґвен, — Ґідеон кивнув мені.

Я стала навколішки перед хронографом. Було трохи дивно зникати перед шокованими Леслі й Рафаелем, але я вже не сприймала стрибок у часі як щось неймовірне. (Скоро я, мабуть, скакатиму в минуле століття по духмяний домашній хліб.)

Ґідеон приземлився коло мене і посвітив вперед. Тут у 1912 році стіни не було, і промінь світла загубився в довгому низькому коридорі.

— Готовий? — посміхнулась я.

— Якщо ти готова, — відповів він і посміхнувся у відповідь.

Я сумнівалася, чи справді готова. У глибокій підземці у мене виникли млосні неприємні відчуття — мабуть, доведеться лікуватися від гострої клаустрофобії.

Що глибше ми заходили, то дедалі нижчав і розгалужувався прохід. Подекуди з’являлися якісь глибокі сходи, і ось ми зайшли в глухий кут і мусили вертатися назад. У пітьмі чулися тільки наші подихи і тихий шурхіт кроків. А ще іноді шелестів папір, коли Ґідеон зупинявся, аби глянути на мапу. Мені звідусіль ввижався шум інших кроків і чиєсь чуже дихання. Напевно, в цих лабіринтах водилися великі юрми щурів. (От якби я, наприклад, була величезним павуком, то точно змостила б тут чимале кубельце.)

— Так, тут нам треба йти сюди, — зосереджено пробурмотів Ґідеон.

Уже десь сороковий раз ми повернули. Усі ходи були схожі між собою наче дві краплі води. Навколо — жодного орієнтира. Та й хтозна, чи ця клята мапа взагалі правильна. Може, її накреслив якийсь бовдур на кшталт Марлі? У такому разі нас із Ґідеоном розкопають десь 2250-го року, коли ми станемо двома скелетами, що тримаються за руки. Ой ні, я геть забула… Скелетом стане тільки Ґідеон. А я, жива-живісінька, тулитимуся до його кісток, що зробить це видовище ще жахливішим.

Ґідеон зупинився, згорнув мапу і сховав її в кишеню штанів.

— Невже ми заблукали? — я намагалася бути спокійною. — Може, ця мапа — повна дурня? Що, як ми більше ніколи звідси…

— Ґвендолін, — нетерпляче перебив він мене. — Звідси я вже знаю шлях. Тут недалеко. Ходімо.

— Справді? — мені стало соромно. Цього ранку я була якимось дуже вже… як би це сказати… дівчиськом.

Ми простували одне за одним. Я загадувалась, звідки він міг знати дорогу в цьому лабіринті.

— От халепа! — Я вступила в калюжу. Коло неї сидів темно-брунатний пацюк і мружив червоні очиська на мій ліхтарик. Я скрикнула. Напевно, щурячою мовою цей крик означав щось на кшталт: «Ти такий гарнюній!», бо щур зіп’явся на задні лапки й підвів голову.

— Ти зовсім не гарнюній, — пискнула я. — Геть звідси!

— Ну де ти там є? — Ґідеон уже повернув за наступний ріг.

Я глитнула, зібралась на силі та проскочила повз щура. Ну, це ж таки не собаки, які можуть підстрибнути й вчепитися в горлянку, еге ж? Для безпечності я засліплювала звірюку ліхтариком, поки бігла до Ґідеона, який чекав мене біля наступного повороту. Потім я посвітила вперед і знову вискнула. У кінці проходу забовванів чоловічий силует.

— Там хтось є, — прошепотіла я.

— Дідько! — Ґідеон блискавично схопив мене і відтягнув у тінь. Та було вже пізно. Навіть якби я не скрикнула, світло ліхтарика мене все одно зрадило б.

— Мабуть, він мене помітив! — пошепки сказала я.

— Авжеж, помітив! — понуро кинув Ґідеон. — Це ж бо я! Я, осел! Ну, вперед! І будь зі мною ласкавіша! — сказавши це, він підштовхнув мене, і я вискочила у прохід.

— Що це… — почала я, але тут на мене впало світло чийогось ліхтарика.

— Ґвендолін? — почувся недовірливий голос Ґідеона. Але цього разу він озвався десь попереду. Мені знадобилося ще півсекунди, аби збагнути, що Ґідеон здибав тут молодшого себе, і той саме йшов передати листа Магістрові Ложі. Я спрямувала на нього ліхтарик. О Боже, це таки був він! Цей Ґідеон зупинився за кілька метрів і ошелешено витріщився. Якусь хвилю ми ось так засліплювали одне одного ліхтариками, а потім він сказав: — Де ти тут взялася?

Нічого не пояснюючи, я лише посміхнулася.

— Ну… це важко пояснити… — промимрила я, тимчасом як мені кортіло вигукнути: «Ой, та ти геть не змінився!»

Другий Ґідеон, який причаївся за виступом, шалено замахав руками.

— Але ти все-таки поясни! — зажадав цей Ґідеон, підходячи ближче.

Другий Ґідеон знову махнув мені. Проте я не розуміла, що він хотів сказати.

— Зачекай хвилинку, — я миролюбно посміхнулася йому. — Я маю дещо з’ясувати. Я зараз повернуся.

Але, видно, ні старший, ані молодший Ґідеони не хотіли нічого з’ясовувати. Молодший рушив за мною, намагаючись схопити мене за руку, а другий, довго не чекаючи, вискочив з-за виступу та як торохне свого двійника ліхтариком по лобі. Молодший Ґідеон гепнувся на підлогу, немов мішок картоплі.

— Тобі ж боляче! — Я стала навколішки і спантеличено подивилася на криваву рану.

— Переживе! — байдуже кинув Ґідеон. — Ходімо, нам треба бігти далі! Вони вже отримали лист, — він дав молодшому собі легенького стусана. — Цей… ішов уже назад, коли зустрів тебе.

Я не слухала його, а лише гладила по волоссю молодшого його, що лежав долілиць.

— Ти щойно сам собі добряче врізав! Пам’ятаєш, як огидно ти тоді поводився зі мною?

Ґідеон посміхнувся.

— Авжеж, ще й як пам’ятаю. І мені зараз дуже прикро. Але ж хто міг знати наперед? А тепер ходімо, поки цей йолоп не оклигав. Лист він уже давно передав. — Ґідеон скривився і додав ще кілька французьких слів, котрі, певно, були крутими лайками, бо він, як і його брат, знай торочив: «Merde!»

— Ай-яй-яй, юначе, — озвався чийсь голос прямо коло нас. — Не треба переходити на мову фекалій лише тому, що ми стоїмо біля каналізації.

Ґідеон рвучко зупинився, але не збирався бити цього несподіваного стрічного. Можливо, тому, що цей голос звучав привітно і цілком доброзичливо. Я підняла ліхтарик і осяяла обличчя незнайомця середнього віку, щоб перевірити, чи не спрямував він, бува, на нас пістолета.

— Я — доктор Гаррісон, — відрекомендувався він і злегенька вклонився, при цьому трохи нервово зиркаючи то на обличчя одного Ґідеона, то на тіло другого, що лежало долі. — І я щойно отримав вашого листа на вахті Цербера у нашого чергового адепта, — він витягнув із кишені конверт з великою смілковою печаткою. — Леді Тілні запевнила мене, що він у жодному разі не мусить потрапити до рук Великого Магістра та інших членів Внутрішнього Кола. Крім мене, звичайно.

Ґідеон зітхнув і витер долонею чоло.

— Ми хотіли завадити цьому передаванню, але змарнували час у переходах… А потім я, дурень, взагалі здибав сам себе. — Він узяв лист і запхав його в кишеню. — Дякуємо.

— О, де Віллерз, який визнає власні помилки? — хихикнув доктор Гаррісон. — Це щось нове. Але, на щастя, леді Тілні про все подбала, і я ще не бачив, щоб котрийсь її план провалився. До речі, сперечатися з нею марно. — Він показав на непритомного Ґідеона: — Йому потрібна допомога?

— Ну, якщо обробити його рану і покласти щось м’яке під голову, то це йому не зашкодить… — почала було я, але Ґідеон урвав мене:

— Дурниці! З ним усе гаразд, — зігнорувавши мої протести, він потягнув мене за собою. — Нам уже час повертатися. Передайте вітання леді Тілні, докторе Гаррісон. І вдячність.

— Залюбки, — кивнув доктор Гаррісон і вже розвернувся, як я дещо згадала.

— Чи не могли б ви ще сказати леді Тілні, щоб вона не лякалася, коли я прийду до неї в майбутньому?

Доктор Гаррісон кивнув.

— Авжеж, охоче передам, — він підморгнув нам. — Хай щастить! — і заквапився геть.

Я крикнула йому навздогін «до побачення!», та Ґідеон уже смикнув мене в інший бік. Його зомлілий двійник і далі лежав у проході сам-самісінький.

— Тут же достобіса щурів, — жалісливо сказала я, — їх приманить твоя кров!

— Ти переплутала щурів з акулами, — зауважив Ґідеон. Відтак несподівано зупинився, розвернувся до мене і вхопив в обійми. — Мені шкода! — Він тицьнувся в моє волосся. —

Я був таким бовдуром! Якщо мене гризоне якийсь щур, це буде заслужено.

Я миттю забула про все, що відбувалося навколо (як і про решту), обхопила його шию і заходилася цілувати його куди трапиться: в шию, у вухо, в скроню, а потім — у губи. Він пригорнув мене ближче, але вже за кілька секунд відштовхнув.

— На це в нас нема часу, Ґвен! — понуро сказав він, узяв мене за руку і потягнув уперед.

Я зітхнула. Кілька разів. І дуже глибоко. Але Ґідеон мовчав. Через два повороти, коли Ґідеон зупинився і дістав мапу, я запитала:

— Це все через те, що я погано цілуюся, так?

— Що? — Ґідеон вирячився на мене з-за мапи.

— Я геть не вмію цілуватись, еге ж? — я щосили намагалася придушити істерику в голосі, але виходило це кепсько. — Я ще ніколи не… тобто… це є… для всього потрібен час і досвід… Ти ж знаєш, із фільмів усього не навчишся. І мені дуже боляче, коли ти відштовхуєш мене ось так.

Ґідеон опустив мапу, і промінь його ліхтарика загуляв по долівці.

— Ґвенні, послухай…

— Так, я знаю, ми поспішаємо, — перебила його я. — Але мені треба з’ясувати це зараз. Це все-таки краще, ніж просто відштовхувати або… викликати мені таксі. Я нормально сприймаю критику. Принаймні якщо ти все висловиш щиро…

— Іноді ти справді… — Ґідеон похитав головою, потім набрав повітря в груди і серйозно сказав: — Коли ти цілуєш мене, Ґвендолін Шеферд, у мене таке відчуття, що я відриваюсь від землі. Я не знаю, як ти це робиш і де ти цього навчилася. Якщо навіть з якогось фільму, то нам обов’язково треба подивитися його разом, — він на мить затнувся. — Що я, власне, хотів сказати? Коли ти цілуєш мене, мені не хочеться нічого, крім як тримати тебе в своїх обіймах. Дідько, я так сильно кохаю тебе, що здається, ніби всередині в мене хтось розлив каністру бензину й підпалив. Але зараз ми не можемо… Нам треба зберігати тверезу голову. Принаймні одному з нас. — Його погляд ущент розбив усі мої сумніви. — Ґвен, я страшенно наляканий. Без тебе моє життя втратить сенс, без тебе… я помру на місці, якщо з тобою щось трапиться.

Я хотіла посміхнутися йому, але мені забило подих.

— Ґідеоне, я… — почала я, та він не дав договорити.

— Я не хочу, щоб… Щоб ми повторили їхню помилку, Ґвен. Бо граф може використати наші почуття проти нас. І зробить це!

— Але це вже запізно, — прошепотіла я. — Я кохаю тебе. І не хочу жити без тебе.

Ґідеон, схоже, ось-ось міг розплакатися. Він ухопив мою руку й мало не розчавив її.

— Тоді ми можемо тільки сподіватися, що граф ніколи, ніколи, ніколи про це не дізнається.

— І що нам спаде на думку якийсь блискучий план, — сказала я. — Годі тут стовбичити! Ми ж поспішаємо.

— П’ятнадцять хвилин і ні хвилини більше! — оголосив Ґідеон.

Він присів перед хронографом на покривалі на моріжку посеред Гайд-парку, неподалік від галереї «Серпентайн» та озера з мостом. Попри те що день заповідався так само теплий і весняний, як і вчора, але все одно віяло холодом, а трава вкрилася росою. Повз нас пробігали спортсмени, гуляли люди з собаками і дехто допитливо обзирав нашу компанію.

— Але п’ятнадцять хвилин — це замало! — сказала я, зав’язуючи на стегнах дурнувату сітку, що підтримувала мою сукню, щоб вона стояла рівнесенько і не замітала землю. Саме через цю «сукнепідставку» сьогодні мені довелося тягнути з собою важезну сумку, а не наплічник.

— А що, як він запізниться? — Або й узагалі не прийде. Потайки я боялася цього найбільше. — У вісімнадцятому столітті годинники напевно були не такі точні.

— Тоді йому не пощастило, — пробурчав Ґідеон. — Це божевільна ідея в будь-якому разі. І треба ж це робити саме сьогодні!

— Тут я з ним згоден, — мляво підтакнув Ксемеріус. Він заліз у сумку, склав голову на лапи і широко позіхнув. — Розбудіть мене, коли повернетеся. Бо нині вранці я щось рано встав. — І за мить звідти долинуло хропіння.

Леслі обережно надягла на мене сукню через голову. Це було те саме вбрання з блакитними квіточками, яке мадам Россіні вибрала мені для першої зустрічі з графом і яке відтоді висіло в моїй шафі.

— Справу з Джеймсом можна вирішити й пізніше. Для нього все одно це буде той самий день і час, тож нема різниці, коли ти його відвідаєш. — Вона взялася защібати гачки в мене на спині.

— Те саме стосується і переданого листа, — заперечила я. — Можна було й не робити цього сьогодні. Наприклад, Ґідеон міг би стрибнути туди у вівторок або у серпні наступного року — все сталося б так само. Ото хіба що леді Тілні не подбала б про все.

— Мені завжди голова обертом іде, коли я чую від тебе такі фрази, — поскаржився Рафаель.

— Я просто хочу це залагодити, перш ніж ми побачимося з Люсі й Полом наступного разу, — сказав Ґідеон. — Це ж неважко зрозуміти.

— А я теж хочу це залагодити з Джеймсом, — мовила я і, вже драматичніше, правила далі: — Якщо з нами щось трапиться, ми знатимемо, що бодай врятували його життя!

— А ви справді хочете прямо зараз зникнути, а потім з’явитися отут привселюдно? — запитав Рафаель. — Вам не здається, що завтра ви потрапите в усі газети, а журналісти захочуть взяти у вас інтерв’ю?

Леслі похитала головою й відрубала:

— Маячня! Ми далеченько від дороги, до того ж вас не буде лише кілька хвилин. Єдині, хто остовпіє, це собаки. — Ксемеріус враз захропів інакше. — Але пам’ятайте: щоб стрибнути назад, вам треба стояти в тому самому місці, де ви приземлитеся, — продовжувала Леслі. — Позначте це місце ось цими гарними черевиками, — вона простягнула мені черевики Рафаеля і жваво посміхнулася. — Це так весело! Я б робила це щодня!

— А от я б не робив, — сказав Рафаель, мигцем зиркнувши на свої шкарпетки, потупцяв на місці й подивився на дорогу. — Мої нерви напружені. Раніше, у метро, я був упевнений, що нас переслідують. А Вартові цілком логічно могли б нишком спостерігати за кожним нашим кроком. І якщо хтось такий раптом з’явиться тут і захоче відібрати в нас хронограф, я ж навіть не зможу врізати йому ногою, бо стою тут у самих шкарпетках.

— Він трохи параноїк, — прошепотіла мені Леслі.

— Я все чув, — буркнув Рафаель. — І це неправда, просто я… обережний.

— Не можу повірити, що я справді це роблю, — мовив Ґідеон і напнув собі на спину наплічник Леслі, куди перед тим поклав усе для щеплення. — Це порушує усі дванадцять Золотих правил одночасно. Давай, Ґвен, ти перша.

Я стала навколішки поруч із ним і посміхнулася. Він відмовився стрибати в зеленому шматті вісімнадцятого століття, хоча я намагалася втовкмачити йому, що Джеймс злякається, угледівши нас у звичайному одязі. Чи гірше того — він не сприйме нас серйозно.

— Спасибі, що робиш це заради мене, — промовила я і встромила палець в отвір під рубіном.

— Та годі вже, — буркнув Ґідеон, а потім його обличчя роз чинилося перед моїми очима. Коли я знову побачила його чітко, то зрозуміла, що стою в купі мокрого листя й каштанів. Я підвелася і поклала черевики Рафаеля точно на те місце, де опинилася.

Дощ лив як з відра, навколо не було ані лялечки. Тільки самотня білочка шаснула на дерево і допитливо позирала на нас звідти.

Ґідеон приземлився поруч і озирнувся навсібіч.

— Ну що ж… — зітхнув він, витираючи з обличчя краплі дощу. — Я б сказав, це ідеальна погода для щеплення проти віспи.

— Давай сховаємося в цій купі листя, — запропонувала я і, вхопивши його за руку, мерщій потягнула за собою.

Він пручався.

— Але ми маємо лише десять хвилин, — нагадав він. — І якщо за цей час він не з’явиться, ми повернемося назад до черевиків Рафаеля.

— Гаразд, — кивнула я.

На цей час уже стояв міст через вужчу частину озера, хай і геть не такий, яким його знала я. На повороті заторохкотів ридван. З іншого боку до нас бадьоро наближався самотній вершник. На попелястому жеребці.

— Це він! — вигукнула я і схвильовано йому замахала. — Джеймсе! Я тут!

— Може, він тебе не бачить? — загадався Ґідеон.

Джеймс, на якому було пальто з кількома окремими комірцями і щось на кшталт ріжкатого капелюха, з якого стікав цівками дощ, зупинив коня за кілька метрів од нас. Його очі пильно оглянули моє мокре волосся до плечей та просочений дощем одяг, а потім він так само обдивився і Ґідеона.

— Ви торгуєте кіньми? — недовірливо запитав він, поки Ґідеон порпався в наплічнику Леслі.

— Ні, він — лікар! — сказала я. — Принаймні скоро ним стане. — Я побачила, що Джеймсові очі зупинилися на наплічнику. Там значився напис «Hello Kitty must die»[67] — Ох, Джеймсе, я так тішуся, що ти прийшов, — заторохтіла я. — У таку негоду, та й взагалі — я не все сказала вчора на балу. Словом, я хочу захистити тебе від однієї хвороби, яку ти підхопиш наступного року і від якої, на жаль, ти помреш. Твоя хвороба називається віспа, або ряба смерть, як на неї ще кажуть. Я призабула, від кого ти вхопиш ту заразу, але це неважливо. Гарна новина полягає в тому, що в нас є те, що захистить тебе від неї. — Я бадьоро глянула на нього. — Усе, що ти маєш зробити, — це злізти з коня і засукати рукав, і ми тобі це вколемо.

Поки я виголошувала свій монолог, очі Джеймса дедалі розширювалися. Гектор (це ошатний красень) нервово позадкував.

— Це просто нечувано! — скрикнув Джеймс. — Ви викликали мене до парку, щоб змусити вжити якісь підозрілі ліки й повірити в якусь сумнівну байку? А ваш супутник скидається на справжнього бандита, якогось опришка та й годі. — Він відгорнув пальто, щоб ми побачили шпагу при його боці. — Хочу вас застерегти! Я озброєний і добре захищаюсь!

Ґідеон зітхнув.

— Ох, Джеймсе, ну послухай мене! — Я підійшла ближче і взяла Гектора за вуздечку. — Я просто хочу тобі допомогти, але часу обмаль. Тож, будь ласка, злізь із коня і скинь пальто.

— Я цього не робитиму! — обурився Джеймс. — Нашу розмову закінчено. Геть з дороги, дивна дівчино! Сподіваюся, це остання наша зустріч! Ану геть!

Він уже зібрався втікати, аж тут Ґідеон кинувся на нього і зірвав з коня.

— У нас нема часу на такі витівки, — пробурчав він, заламавши Джеймсу обидві руки за спину.

— Рятуйте! — верещав Джеймс, звиваючись, наче вугор. — Бандити! На мене напали!

— Джеймсе! Це для твого ж добра, — запевнила його я, але він зиркав на мене так, ніби я була самим дияволом. — Ти цього не знаєш, але… ми з тобою друзі там, звідки я є. Дуже добрі друзі!

— Рятуйте! Тут божевільні! На мене напали! — горлав Джеймс, відчайдушно дивлячись на Гектора.

Проте сірий кінь не мав ані найменшого бажання ставати дибки. Замість героїчно кинутися прямо на нас, кінь опустив голову і заходився мирно пастися.

— Я не божевільна, — намагалася пояснити я. — Я…

— Просто помовч і забери в нього шпагу, бандитко Ґвен! — нетерпляче перебив мене Ґідеон. — І дай мені шприц та ампулу з наплічника.

Зітхнувши, я зробила все, що він просив. Ґідеон мав рацію: умовляти Джеймса було марно.

— Слухайте сюди! — гаркнув Ґідеон, відкриваючи зубами ампулу. — Вона переріже вам горлянку, якщо ви спробуєте ворухнутися протягом двох хвилин, ясно? І не здумайте кликати на допомогу.

Я приклала вістря шпаги до Джеймсової шиї.

— Гм, чесно кажучи, Джеймсе, я думала, що ти все-таки мені повіриш! Як на мене, можеш і далі блукати собі привидом по моїй школі… Боже, як же я сумуватиму без тебе! Якщо я правильно розумію, це наша остання зустріч. — На очі мені навернулися сльози.

Скидалося на те, що Джеймс ось-ось зомліє.

— Можете забрати мій гаманець, якщо вам потрібні гроші. Тільки лишіть мене живого. Прошу вас… — прошепотів він.

— Так-так, все гаразд, — сказав Ґідеон. Він відгорнув комір пальта і встромив голку просто в шию Джеймсові.

Щойно відчувся біль, Джеймс тихо застогнав.

— А хіба щеплення роблять не в плече? — запитала я.

— Зазвичай я не заламую руки своїм пацієнтам у таких випадках, — відказав Ґідеон, а Джеймс знову застогнав.

— Ось і прощання… — зітхнула я. — Мені ліпше було б обійняти тебе, аніж тримати шпагу біля твоєї шиї! Ти завжди був моїм найкращим другом у школі (ну, після Леслі). — По моїй щоці покотилася перша сльоза. — І без тебе мені нізащо не вдалося б утямити, чим відрізняється «ваша світлість» від «вашої ясновельможності» та від «вашої високості».

— Є! — оголосив Ґідеон. Звільнений Джеймс, заточуючись, трохи позадкував і схопився за шию. — Краще б заліпити місце щеплення пластиром, але й так буде нівроку. Аби лише не потрапив бруд. — Ґідеон забрав шпагу з моєї руки. — А зараз — гайда на коня і чимдуж мчіть додому, ясно?

Джеймс кивнув. Його очі нажахано бігали туди-сюди, наче він не міг повірити, що все минулося.

— До побачення, — схлипнула я. — До побачення, Джеймсе Огасте Переґріне Пімплботтоме! Ти був найкращим привидом з усіх, яких я зустрічала!

Ледве пересуваючи ноги, Джеймс видерся на коня.

— Шпага лежить під каштаном, якщо ви захочете її забрати, — сказав Ґідеон, але Джеймс уже стиснув бідолаху Гектора острогами.

Я стежила за ним, поки він не щез поміж дерев.

— Задоволена? — поцікавився Ґідеон, збираючи назад речі.

Я втерла сльози на щоках і посміхнулася.

— Дякую! Це круто, коли в тебе є друг, який вчиться на лікаря.

Ґідеон усміхнувся.

— Але присягаюся: це було моє останнє щеплення від віспи. Ці пацієнти страшенно невдячні!..

РОЗДІЛ 15

Ті, кого кохають, не можуть померти, бо кохання — це безсмертя.

Емілі Дікінсон

— Ану, дай газу, старий! — вигукнув Ксемеріус. — Нарешті настав час розібратися з цим негідником!

Він умостився у мене на колінах, а я сиділа на пасажирському сидінні в автівці Ґідеона, яка проривалася

крізь пообідні затори на Стренді.

— Стули пельку, — прошепотіла я Ксемеріусу. — Граф готовий терпіти ділу вічність.

— Що ти кажеш? — Ґідеон підозріливо подивився на мене.

— Ах, то пусте! — Я визирнула у вікно. — Скажи-но, Ґідеоне, ти справді гадаєш, що буде достатньо того, що ми придумали?

Мій піднесений ранковий настрій де й подівся і поступився місцем якійсь тремтливо-неспокійній хвилі, яка накочувалась на мене. Ґідеон знизав плечима.

— Все одно наш план кращий, аніж… як там ти казала? «Гнучкий план дій».

— Це не я так казала, а Леслі, — виправила я його.

На якусь мить ми обоє заглибились у власні роздуми. Наша зустріч із Люсі й Полом досі була перед очима. Я на власній шкурі зрозуміла, що стрибки в часі можуть бути такими виснажливими, коли на зворотному стрибку ми потрапили на репетицію церковного хору й мусили давати драла від гурту верескливих сімдесятирічних сопраністок. Але принаймні тепер ми були готові до зустрічі із графом Сен-Жерменом. Ця блискавична ідея спала на думку саме Люсі, і ця ідея була причиною тієї тремтливо-неспокійної хвилі, що накочувалась.

— Хлопче! Дивись на дорогу! — заверещав Ксемеріус і затулив лапками очі. — Світлофор був червоний як буряк!

Ґідеон газонув, підрізав таксі й крутнув праворуч, до штабу Вартових. Трохи згодом, пронизливо загальмувавши, зупинився на стоянці. Ґідеон обернувся до мене й поклав руки на плечі.

— Ґвендолін, — почав він серйозно, — що б не сталося…

Договорити він не встиг. Цієї миті дверцята машини з мого боку рвучко розчинилися. Я вже хотіла обернутись і торохнути цього нестерпного містера Марлі, але виявилося, що то містер Джордж, який гладив долонею свою блискучу лисину.

— Ґідеоне, Ґвендолін, нарешті! — докірливо мовив він. — Ви спізнилися на годину з гаком.

— Що пізніша година, то кращі гості! — бовкнув Ксемеріус і зістрибнув із моїх колін.

Кинувши погляд на Ґідеона, я зітхнула й вийшла з авто.

— Ходімо, діти, — закликав нас містер Джордж, узявши мене за руку. — Все вже підготовлено.

Усе, що було підготовлено, — це повітряна мрія кремового кольору з мереживом і вишивкою в поєднанні з оксамитом і парчею прохолодного золотавого кольору для мене і строкатої гаптованої камізелі — для Ґідеона.

— Це що, вишиті мавпочки? — Ґідеон витріщався на одяг так, як ніби він був оббризканий синькою.

— Мавпочки-капуцини, — мадам Россіні блиснула очима на Ґідеона й запевнила його, що екзотичні вишивки у вигляді тварин 1782 року вважалися страшенно модними.

Вона збиралася вже розповісти, скільки часу змарнувала, щоб створити файл вишивки на основі оригінальних зразків для своєї швейної машинки, але тут втрутився містер Джордж, який чекав на нас коло дверей, позираючи на свій золотий годинник. Я й гадки не мала, чого він так квапився. Бо графові ж байдуже, котра зараз у нас година.

— Ви елапсуєте сьогодні з документаріуму, — оголосив містер Джордж і рушив попереду.

Ми не зустріли ні Фалька, ні інших Вартових, можливо, вони сиділи в Драконячій залі і редагували присягу нових адептів, або «обмивали» Золоті правила, чи взагалі займалися чимось іще.

Місіс Дженкінс бігла кудись коридором із товстою текою і мимохідь кивнула нам (а це ж була неділя!).

— Містере Джордж, які є інструкції на сьогодні? — запитав Ґідеон. — Чи є якісь деталі, котрі слід мати на увазі?

— Ну, для графа Сен-Жермена з балу минуло стільки ж часу, як і для вас, тобто два дні, — сказав містер Джордж. — Інструкції в його листі трохи нас заплутали. Згідно з ними твій візит, Ґідеоне, забере всього п’ятнадцять хвилин, тимчасом як Ґвендолін проведе з графом три з половиною години. Однак ми думаємо, що ти отримаєш інші вказівки, для виконання яких знадобиться твій запас часу, бо граф особливо наголосив: до цього візиту ви не повинні елапсувати. — Він на хвилю зупинився і подивився у глибоке вікно на церкву Темпла, яку звідси було добре видно. — Ми не надто зрозуміли його натяки, але… очевидно, граф вважає, що наразі ми напередодні того, коли Коло крові неминуче замкнеться, і що ми маємо бути напоготові.

— Ого-го! — озвався Ксемеріус.

«Ого-го!» — подумала і я, зиркнувши на Ґідеона. Це звучало так, ніби граф передбачав, що запланована на вчора операція «Сапфір і Чорний Турмалін» приречена на невдачу. І від самого початку він мав інший план. Можливо, ще грандіозніший за наш.

Моя тремтливо-неспокійна хвиля перейшла в панічний жах. Від самої думки про зустріч з графом я відчула, як руки вкрилися сиротами. Наче прочитавши мої думки, Ґідеон став поруч і пригорнув мене, не соромлячись містера Джорджа.

Все буде добре, — прошепотів він мені на вухо. — Пам’ятай, що він не зможе тобі зашкодити. І поки він цього не знає, ти в безпеці.

Я вчепилася в нього так міцно, як та мавпочка-капуцин.

Містер Джордж кахикнув.

До речі, я радий, що ви порозумілися, — мовив він. Грайлива посмішка ковзнула по його обличчю. — Але нам час іти далі.

— Стеж за нею, ти, дурнолобцю! — почула я бурчання Ксемеріуса і за мить опинилася в 1782 році.

Перше, що я побачила, приземлившись, було обличчя Ракоці, лише за півметра від мене. Я зойкнула і відскочила вбік, та й Ракоці злякано відсахнувся.

Хтось захихотів, і хоча той сміх був приємним і мелодійним, волосся в мене стало дибки.

— Я ж казав тобі, Міро, краще відступи вбік.

Коли з’явився Ґідеон, я повільно обернулася. Там стояв він, граф Сен-Жермен, у простій темно-сірій оксамитовій камізелі і, як завжди, в білій перуці. Він спирався на ціпок і на якусь мить здався мені змалілим, немічним, старезним дідуганом.

Але тут він струнко випростався, і в полум’ї свічок я побачила, як в уїдливій усмішці скривилися його губи.

— Ласкаво просимо, дорогенькі. Щиро радий бачити вас живих і здорових. Мені приємно дізнатися, що розповіді Аластера про смерть Ґвендолін виявилися химерним маренням умирущого.

Він ступив ближче і вичікувально подивився на мене. За мить я втямила, що, напевно, він чекає від мене реверансу.

Тож я мерщій поштиво уклонилася. А коли підвелася, всю графову увагу забрав Ґідеон.

— Сьогодні ми не можемо марнувати час на формальності. Чи є звістка від твого Великого Магістра? — запитав він, і Ґідеон простягнув йому запечатаний конверт, який дав нам містер Джордж.

Поки граф ламав печатку й читав, я оглянула кімнату. Там стояв письмовий стіл, кілька стільців і фотелів. Відкриті шафи були напхом напхані книгами, паперовими рулонами і теками, а над каміном висіла картина, як і в наш час. Але це був не портрет графа Сен-Жермена, а красивий натюрморт із книгами, пергаментом, пером і чорнильницею.

Ракоці самовдоволено розвалився на стільці, поклавши ноги в чоботях на стіл. У руках він тримав оголену шпагу, наче іграшку, з якою не міг розлучитися. Зловісний погляд його темних, навіжених очей ковзнув по мені, і він презирливо скривив рот. Якщо він і пригадував нашу останню зустріч, то вибачатися за свою поведінку точно не мав наміру.

Граф дочитав листа, зиркнув на мене пильним оком, а потім кивнув:

— «Наділено Рубін чаклунством Крука, останній — соль мажор: дванадцятьох уже зібрала злука…»

Як же ти врятувалася від смертоносної шпаги лорда Аластера? Чи це йому все привиділося?

— Насправді він поранив Ґвендолін, — мовив Ґідеон, і я здивувалася, як спокійно та доброзичливо звучав його голос. — Але то було легке поранення, їй справді пощастило.

— Мені дуже шкода, що ви опинилися в тій ситуації, — сказав граф. — Я обіцяв, що жодна волосина не впаде з ваших голів, і я, як правило, виконую свої обіцянки. Але мій друг Ракоці того вечора трохи забув свої обов’язки, чи не так, Міро? Тож я ще раз зауважу, що інколи не слід повністю покладатися на інших. Якби чарівна леді Лавінія не прийшла до мене, перший секретар міг би оговтатись і зникнути… і лорд Аластер сплив би кров’ю на самоті.

— Ой, ця чарівна леді Лавінія взагалі нас зрадила, — вихопилося у мене, — вона…

Граф підніс руку.

— Я все знаю, дитино. Алкотт ще мав шанс висповідатися.

Ракоці хрипко реготнув.

— Та й Аластер розповів нам чимало, хоча наприкінці було нерозбірливо, чи не так, Міро? — Граф криво посміхнувся. — Але ми поговоримо про це згодом, сьогодні часу обмаль. — Він узяв лист. — Тепер, коли справжнє походження Ґвендолін з’ясувалося, неважко буде вмовити її батьків дати трохи крові. Я сподіваюся, ви дотрималися всіх моїх вказівок?

Ґідеон кивнув. Обличчя його було блідим і напруженим, він уникав поглядів у мій бік. Досі все йшло так, як ми припускали. Принаймні загалом.

— Операція «Чорний Турмалін і Сапфір» відбудеться сьогодні. Якщо годинник на стіні йде правильно, за кілька хвилин я стрибну назад у 2011 рік. Там усе підготовлено для зустрічі з Люсі й Полом.

— Точно, — задоволено зауважив граф, діставши з кишені конверт і подавши його Гідеонові. — Тут я стисло описав свій план. Ніхто з моїх Вартових у майбутньому не має й подумати стати тобі на заваді.

Він підійшов до каміна і якусь хвилю пильно дивився на вогонь. А тоді обернувся. Його очі зблиснули над орлиним носом, і вся кімната раптом ніби наповнилася його присутністю. Він підніс руки.

— Нині всі пророцтва здійсняться. Нині людство отримає ліки не баченої досі сили! — вигукнув він.

Граф замовк і подивився на нас, чекаючи оплесків. Я вже подумала, чи не вигукнути захоплено: «Вау! Клас!» Але навряд чи це вийшло б із моїми слабенькими акторськими здібностями. Ґідеон теж дивився на нього мовчки. А Ракоці мав нахабство ще й гучно гикнути в цей урочистий момент. Граф прикро цмакнув язиком.

— Ну… — повільно мовив він, — гадаю, тут усе ясно. — Він підійшов до мене й поклав руку на плече. Я ледве стримала ся, щоб не струсити її, як тарантула. — Удвох, моя люба, ми добре проведемо час, еге ж? — голосно сказав він. — Ти ж знаєш, що маєш потоваришити мені трохи довше, ніж Ґідеон?

Я кивнула і загадалася, чи не змінив, бува, граф своє уяв лення про жінок? Якщо він припускає, що я все розумію, то, виходить, я не можу бути такою вже дурепою, чи… Але він уже самовпевнено правив далі:

— Зрештою, наш юний Ґідеон повинен переконливо пояснити Чорному Турмаліну і його Сапфіру, що їхня дочка помре, якщо вони зараз же не віддадуть йому свою кров, — він тихо засміявся й обернувся до Ґідеона. — Ти можеш трохи перебрати міру та закинути про те, що Ракоці любить кров незайманих, і про трансільванський звичай виривати серце наживо, але я впевнений, що в цьому не буде потреби. Наскільки я знаю цих нерозважливих молодих людей, вони негайно дадуть тобі кров.

Ракоці видав гавкучий сміх, і граф підтримав його:

— Людьми так легко маніпулювати, еге ж?

— Але ви ж не зробите нічого такого Ґвендолін… — перепитав Ґідеон, блиснувши на мить очима, досі ще не дивлячись на мене.

Граф усміхнувся:

— Як ти можеш таке питати, дорогий друже? Та тут і волосина не впаде з її голови. Вона лише трохи побуде моєю заручницею. А саме — поки ти не повернешся з 1912 року в 2011 рік із кров’ю. — Він заговорив гучніше: — І ці священні покої здригнуться, коли братство збереться гуртом і Коло крові у хронографі замкнеться. — Граф зітхнув. — Ох, як би я хотів навідатись цієї магічної миті. Ти мусиш мені про все розказати!

Так, так, так. Учений шпак говорить всяк. Я помітила, як мимоволі зціпила зуби. Щелепи аж заболіли. Тим часом граф підійшов до Ґідеона впритул, їхні носи майже зіткнулись. Ґідеон незмигно дивився на нього. Граф підніс вказівний палець.

— Твоє завдання принести мені еліксир, який ви знайдете під сузір’ям Дванадцяти, без жодної затримки. — Обхопивши Ґідеона за плечі, граф подивився йому в очі. — Без жодної затримки.

Ґідеон кивнув.

— Я тільки не розумію, чому ви наказуєте принести еліксир у цей рік, — сказав він. — Хіба його не заслуговує більше людство нашого часу?

— Це мудре, філософське питання, — відповів граф, усміхаючись, і відпустив його. — І я радий, що ти це спитав. Та наразі ніколи про це говорити. Я охоче розкрию тобі мої складні плани, коли все буде виконано. А доти просто довірся мені!

Я мало не зареготала! Але таки змовчала. Піймавши погляд Гідеона, я навіть подумала, що він це помітив, проте той уперто дивився повз мене. Дивився на годинник, стрілки якого безжально рухалися вперед.

— Ага, ще одне: у Люсі й Пола є власний хронограф, — сказав Ґідеон. — Вони можуть спробувати стрибнути до вас, сьогодні або навіть раніше… і завадити всьому, зокрема передаванню еліксиру.

— Ну, закони континууму ти таки маєш розуміти. Досі їм не вдалося зламати мої плани, інакше ми б з вами тут не сиділи, еге ж? — Граф усміхнувся. — А на майбутні кілька годин, поки еліксир не дійде до мене, я вжив додаткових запобіжних заходів. Ракоці та його люди вб’ють кожного, хто зважиться наблизитися до нас.

Ґідеон кивнув і поклав руку на живіт.

— Ну, час іти, — сказав він, і нарешті наші погляди зустрі лися. — Я незабаром повернуся з еліксиром.

— Я впевнений, що ти чудово виконаєш цю роботу, мій юний друже, — радісно сказав граф. — Гарної мандрівки! Ґвендолін і я проведемо час за келихом вина.

Поглянувши на Ґідеона, я спробувала передати йому все своє кохання — і раптом Ґідеон зник. Я ладна була розпла катися, проте закусила губу і змусила себе думати про Люсі.

У салоні леді Тілні за канапками й чаєм ми не раз про ходили наш план. Я знала, що ми здолаємо графа тільки його ж зброєю, якщо хочемо спекатися його назавжди. Наче все було просто, принаймні ідея Люсі виглядала розумною. Вона висловилася, ми спочатку злегковажили, та потім Ґідеон кивнув.

— Так, — сказав він. — Можливо, ти маєш слушність.

Він знову пройшовся кімнатою.

— Припустімо, ми зробимо те, що хоче граф, і дамо Ґідеонові нашу кров, — правила далі Люсі. — Тоді він зможе замкнути Коло другого хронографа і передати еліксир графу, який стане безсмертним.

— Але ж саме з цієї причини ми й уникали його протягом багатьох років! — здивувався Пол.

Люсі піднесла руку:

— Стривайте. Нумо, подумаймо ще.

Я кивнула. Хоч я точно й не тямила, до чого вона хилить, але десь у моїй голові постав маленький знак питання, який хутко перетворився на знак оклику.

Граф буде безсмертним до моменту мого народження.　Правильно, — озвався Ґідеон. І враз замислився. — А це означає, що він стрибає живий по всій світовій історії. Навіть у наш час!

Пол спохмурнів.

— Ви маєте на увазі…

Люсі кивнула.

— Ми вважаємо, що граф спостерігає за всією цією драмою в прямому ефірі та в кольорі. — Вона замовкла на мить. — І я думаю, що сидить він у першому ряду!

— Внутрішнє Коло, — припустила я.

Решта кивнула.

— Внутрішнє Коло. Граф — один із Вартових.

Я подивилася графові в обличчя. Ким він був?

Годинник над каміном гучно цокав. Ще спливе хтозна-скільки часу, поки мені стрибати назад. Граф запропонував мені сісти на стілець, хлюпнув у два келихи темно-червоного вина і подав мені один. А сам всівся у фотель навпроти і підняв келих.

— Будьмо, Ґвендолін! До речі, сьогодні рівно два тижні, як ми познайомилися, ну, принаймні якщо рахувати з моєї точки зору. Моє перше враження про тебе, на жаль, було не найкращим. Та проте ми стали друзями, еге ж?

Атож, ще б пак! Я скуштувала вина і мовила:

— Під час тієї першої зустрічі ви мене мало не задушили. — Я зробила ще один ковток. — Тоді я думала, що ви вмієте читати думки, — сміливо сказала я. — Але я, мабуть, помилялася.

Граф засміявся.

— Ну, мені до снаги вловити основний напрямок думок. Одначе мої здібності зовсім не магічні. По суті, кожен цього може навчитися. Я ж уже розповідав тобі про свій останній візит в Азію, де я перейняв мудрість і вміння тибетських ченців.

Так, щось таке він казав. Але я і тоді не дуже прислухалася. Мені й зараз було важко сприймати його слова.

Раптом усе з його вуст зазвучало спотворено, іноді дуже розтягнуто, а деколи з наспівом.

— Що це… — промимрила я. Перед моїми очима впала рожева полуда, яка ніяк не розходилася.

Граф урвав свою промову.

— Голова наморочиться, еге ж? А тепер ще й губи злипаються, правильно?

Так! Як він це знав? І чому його голос зненацька задеренчав? Я дивилася на нього крізь дивну рожеву полуду.

— Не бійся, крихітко, — сказав він. — Невдовзі це минеться, Ракоці обіцяв, що боляче не буде. Ти просто заснеш, іще перед судомами. 1, якщо пощастить, не прокинешся, поки все не скінчиться.

Я почула сміх Ракоці. Він лунав як регіт привидів у кімнаті жахів.

— Чому… — я хотіла щось сказати, але губи враз заніміли.

— Тут нічого особистого, — холодно мовив граф. — Але для реалізації моїх планів, на жаль, я мушу тебе вбити. Так визначило Провидіння.

Я хотіла дивитися, та несила було тримати очі розплющеними. Підборіддя впало на груди, голова схилилася набік, і очі нарешті заплющилися. Мене огорнула пітьма.

«Може, я цього разу й справді померла», — промайнуло в мене в голові, коли я оговталась. Взагалі-то я уявляла собі янголів не маленькими голими хлопчиками, у яких, крім кругленьких опецькуватих животиків, є лише дурнувата посмішка, як у цих-от, що грали на арфах. Ці були намальовані на стелі. Я знову заплющила очі. Горло так пересохло, що я ледве глитнула. Я лежала на твердій поверхні й почувалася страшенно виснаженою, ніби ніколи вже не зможу рухатися.

Десь за правим вухом я почула якийсь гучний звук. Це був похоронний марш із «Загибелі богів»[68], улюбленої опери леді Арісти. Я не могла впізнати голос, який так вільно імпровізував цю музику. А подивитися, кому він належав, я теж не могла, бо несила було розплющити очі.

— Джейку-Джейку… — озвався голос. — Я не думав, що саме ти мене викрив. Але зараз уся твоя медична латина тобі не допоможе. — Голос хихикнув. — Бо, коли ти прокинешся, тут мене й близько не буде. У Бразилії дуже добре о цій порі року, ти ж знаєш. Я жив там з 1940 року. А ще непогано в Аргентині та Чилі, — голос урвався і насвистів ще трохи з ваґнерівської мелодії. — Мене завжди вабить Південна Америка. До речі, у Бразилії найкращі у світі пластичні хірурги. Це вони звільнили мене від навислих повік, орлиного носа і другого підборіддя. Тому я, на щастя, не схожий на власний портрет.

Мої занімілі руки та ноги почали оживати. Але я не давала того взнаки. Ліпше було трохи полежати непорушно.

Голос розсміявся.

— Але навіть якби хтось і впізнав мене тут, у Ложі, — продовжив він, — я впевнений, що нікому б не вистачило кебети зробити правильні висновки. Крім цього уїдливого Лукаса Монтроза. Ще трохи — і він би мене викрив… Ох, Джейку, і навіть ти не зрозумів, що він помер не від серцевого нападу, а від підступних методів містера Марлі-старшого. А все тому, що ви, люди, завше бачите тільки те, що хочете бачити.

— Ти поганий дядько! — позаду мене хтось боязко пискнув. Маленький Роберт! — Ти зробив боляче моєму татові!

Я відчула віяння холодного вітерцю.

— Що ти зробив із Ґвендолін?

Ага, що? Гарне питання, і чому ніде не чути Ґідеона?

Щось брязнуло, клацнув замочок валізи.

— Завжди готовий до справи Вартових! Врятувати людство від усіх хвороб — сміх та й годі! — Хтось пирхнув. — Так наче людство на це заслуговує! У будь-якому разі ти вже не допоможеш Ґвендолін.

Голос рухався кімнатою, і я мало-помалу усвідомлювала, з ким я маю справу, ледве в це вірячи.

— Вона мертва, як той лабораторний щур, над якими ти проводиш досліди, — голос тихо захихикав. — Це, між іншим, порівняння, а не метафора.

Я розплющила очі й підвела голову.

— Але ж це можна використовувати і як символ, га, місто ре Вітмен? — запитала я і зараз же пошкодувала, що озвалася.

Ґідеон як крізь землю провалився! Тільки доктор Вайт лежав непритомний на підлозі недалеко від мене, його обличчя було сіре, як і його костюм. Маленький Роберт сидів біля його голови.

— Ґвендолін.

Зрештою, треба визнати, що містер Вітмен не закричав від шоку. І взагалі не виявив жодних емоцій. Він просто стояв під портретом графа Сен-Жермена, тримаючись за валізу на коліщатках, із сумкою для ноутбука, і дивився на мене. Вдягнений в елегантне сіре пальто з шовковим шарфом, він підняв на волосся сонцезахисні окуляри, наче був таким собі Бредом Піттом на пляжному відпочинку. Він анітрохи не скидався на графа на портреті вгорі.

Я сіла якнайстатечніше (пишна сукня трохи все ускладнювала) і помітила, що досі лежала на столі. Містер Вітмен цмакнув язиком, зиркнув на годинник і випустив з рук валізу на коліщатах.

— Як же все це прикро! — мовив він.

Я не змогла стримати усмішки:

— Та ви що?

Він підійшов ближче і блискавично вихопив з кишені пальта маленький чорний пістолет.

— Як таке сталося? Невже Ракоці недостатньо настояв напій?

Я похитала головою. Містер Вітмен насупився і спрямував пістолет мені в груди. Я хотіла засміятися, але тільки засопіла.

— Хочете спробувати ще раз? — таки запитала я, намагаючись сміливо дивитися йому в очі. — Чи ви, нарешті, зрозумієте, що не можете мені зашкодити?

Ха! Наш план таки спрацював! Якби ще тут з’явився Ґідеон, я почувалася б набагато краще.

Містер Вітмен погладив голене підборіддя й замислено подивився на мене. Потім сховав пістолет.

— Ні, — мовив він м’яким довірливим голосом, і я раптово впізнала в ньому щось від старого графа. — Це безглуздо, — він знову цмакнув язиком. — Певно, я помилився в міркуваннях. Магія Крука… Як несправедливо, що тобі безсмертя дане від народження! Іронія долі. Але це має сенс — у тобі об’єднуються обидві лінії…

Доктор Вайт тихенько застогнав. Я подивилася на нього, але його обличчя досі було попелястим. Маленький Роберт схопився.

— Стережися, Ґвендолін, — мовив він занепокоєно. — Злий дядько задумує щось лихе!

Я теж так вважала. Але що?

— «І знайте! Ті зірки згорають лиш в любові, Які загинути в ім’я її самі готові»,

— процитував містер Вітмен тихо. — Чому ж я одразу не здогадався? Ну, ще не пізно.

Він ступив до мене кілька кроків, дістав із кишені срібний футляр і поклав поруч зі мною на стіл.

— Це нюхальний тютюн? — збентежено запитала я. Наш план подобався мені дедалі менше.

— Звичайно, ти вкотре важко думаєш, — сказав граф Сен-Жермен, раніше відомий як містер Вітмен, і зітхнув. — У цій маленькій коробочці три капсули з ціанідом, і я міг би тобі пояснити, чому я ношу її з собою, але мій літак летить за дві з половиною години, тому часу обмаль. За інших обставин ти могла б кинутися під потяг метро або зістрибнути з хмарочоса. Але ціанід — найгуманніший засіб. Ти просто береш капсулу і розчавлюєш її зубами. Діє миттєво. Відкрий коробочку!

На серці мені стало мулько.

— Ви хочете, щоб я… щоб я наклала на себе руки?

— Авжеж, — він лагідно погладив пістолет. — Бо інакше тебе не вбити. І щоб… ну, скажімо так, підтримати твоє ставлення до подій, я застрелю твого друга Ґідеона, щойно він тут з’явиться, — граф глянув на годинник. — Це має статися хвилин за п’ять. Тому, якщо хочеш врятувати його життя, ти по винна негайно ковнути капсулу. Втім, можеш зачекати, поки він не помре на твоїх очах. З мого досвіду, це дуже сильна мотивація, згадай Ромео і Джульетту…

— Ти злий! — закричав маленький Роберт і зарюмсав.

Я спробувала йому втішливо посміхнутися, та марно. Мені захотілося сісти поруч із ним і теж розплакатися.

— Містере Вітмен… — почала я.

— О, я даю перевагу графському титулу, — весело мовив він.

— Будь ласка… ви не повинні… — Мій голос зірвався.

— Як же ти не розумієш, дурне дитя? — він зітхнув. — Повір, я так чекав цього дня. Я хочу нарешті повернутися до свого справжнього життя. Учитель у середній школі Сент-Леннокс! Найбридкіша робота, що я її мав за останні двісті тридцять років! Упродовж століть я тримав руку на пульсі влади. Я міг би обідати з президентами, з нафтовими магнатами, з королями. Хай навіть сьогодні вони вже не ті, якими були колись. Але ж ні, я мусив навчати малих йолопів, та ще у власній Ложі пройти шлях від новачка до адепта Внутрішнього Кола. Усі роки, що минули після твого народження, були для мене не стерпні. Не тому, що поволі у мене з’являлися ознаки старіння, — тут він самозакохано посміхнувся, — а тільки тому, що я став таким… вразливим. Упродовж століть я жив без страху. Я йшов на бойовище під градом гарматних ядер, наражаючи себе на небезпеку, завжди певний того, що зі мною все буде гаразд. А зараз? Будь-який вірус може вбити мене, будь-який триклятий автобус може мене переїхати, а будь-яка цеглина може впасти мені на голову!

Цієї миті я почула гуркіт, а потім крізь стіну блискавкою пролетів Ксемеріус та приземлився поруч зі мною на столі.

— Де ті кляті Вартові? — крикнула я йому, не звертаючи уваги на графа, який усе чув.

Але той вирішив, ніби я питаю в нього.

— Вони тобі зараз не допоможуть, — кинув він.

— Він має рацію, — Ксемеріус збуджено розмахував крилами. — Ці телепні замкнули разом із Ґідеоном Коло крові. Потім містер Папуга взяв цього тюхтія Марлі заручником і змусив усіх піти в кімнату з хронографом. Тепер вони там сидять, сумні та невеселі.

Граф похитав головою.

— Ні, це було для мене не життя. І воно має скінчитися. Що така маленька дівчинка, як ти, може запропонувати світові? А в мене багато планів! Великих планів…

— Відверни його увагу, — крикнув Ксемеріус. — Просто відверни увагу.

— А як ви весь цей час елапсували? — похапцем запитала я. — Певно, неконтрольовані стрибки страшенно незручно робити.

Він засміявся.

— Елапсував? Тьху! Час мого природного життя минув. Відколи я помер, виснажливі стрибки в часі припинилися.

— А мій дідусь? Його ви теж убили? І вкрали його щоденники? — На очі мені миттю навернулися сльози. Бідолашний дідусь! Він мало не розкрив змову.

Граф кивнув.

— Нам треба було нагнати жаху на пронирливого Лукаса Монтроза. Це взяв на себе Марлі-старший. Нащадки барона Ракоці століттями вірно мені служили, тільки останній у цьому ряду розчарував мене. Цей педантичний рудоволосий мрійник не успадкував гострого розуму від Чорного Леопарда. — Він ще раз глянув на годинник, а потім очікувально — на фотелі. — Час настав, Джульєтто. Та ти, я бачу, прагнеш побачити свого Ромео в калюжі крові! — Він зняв пістолет із запобіжника. — Дуже шкода. Мені подобався цей хлопець. Він мав потенціал!

— Прошу вас, — прошепотіла я востаннє, але цієї миті скоцюрблений Ґідеон приземлився просто перед дверима. Він не мав часу навіть випростатися, бо містер Вітмен вистрілив. І ще раз. Знову, знову і знову, поки не скінчилися набої.

Звуки пострілів оглушливо розлягалися кімнатою, кулі влучали Ґідеону в груди і в живіт. Погляд його широко роз критих зелених очей блукав довкола, шукаючи мене. Я вигук нула його ім’я. Наче в уповільненому фільмі, він сповз униз, залишаючи за собою широкий кривавий слід. Дивно зігнув шись, Ґідеон застиг на підлозі.

— Ґідеоне! Ні! — я з криком кинулася до нього, обнімаючи мертве тіло.

— Боже мій-і-і-ій-ій!! — крикнув Ксемеріус, випустивши цівку води з рота. — Будь ласка, скажи, що це частина вашого плану. Бо бронежилета на ньому немає. Боже мій! Скільки крові!

Він мав рацію. Кров Ґідеона була всюди, і низ моєї сукні просякнув нею, наче губка. Маленький Роберт забився в куток, плачучи та затуляючи обличчя руками.

— Що ви накоїли? — прошепотіла я.

— Те, що й мав! І те, чому ти вочевидь не хотіла запобігти! — Містер Вітмен поклав пістолет на стіл і простягнув мені коробочку із капсулами ціаніду. Він трохи розчервонівся і дихав швидше, ніж зазвичай. — Але облиш вагання. Чи ти хочеш жити далі з таким почуттям провини? Без нього?

— Не роби цього! Ні! — закричав Ксемеріус, плюючись водою в обличчя доктора Вайта.

Я повільно похитала головою.

— Тоді, будь ласка, не випробовуй більше мій терпець! — сказав містер Вітмен, і я вперше почула, як він втратив контроль над собою. Його голос звучав не м’яко й іронічно, а майже з істерикою. — Якщо ти змусиш мене чекати довше, я дам тобі ще більше причин заподіяти собі смерть! Я вб’ю їх усіх, одного за одним: твою маму, любу подружку Леслі, твого брата, милу молодшу сестру… повір! Мені нікого не шкода!

Тремтячими руками я взяла коробочку. Краєчком ока я помітила, що доктор Вайт поволі спинається, тримаючись за стіл. Він був мокрий як хлющ.

На щастя, містер Вітмен дивився тільки на мене.

— От і добре, — сказав він. — Я, може, ще встигну на літак. У Бразилії я… — але він не встиг пояснити, для чого йому в Бразилію, бо доктор Вайт зацідив йому по потилиці руків’ям пістолета. Пролунав жахливий глухий звук, і містер Вітмен гепнувся на підлогу, наче зрубаний дуб.

— Ага! — закричав Ксемеріус. — Так йому! Покажи тому гівнюкові, що старий доктор ще ого-го!

Але цей удар геть знесилив доктора Вайта. З жахом дивлячись на кров і стиха зітхнувши, він зомлів коло містера Вітмена.

Отож, тільки Ксемеріус, маленький Роберт і я стали свідками того, як Ґідеон раптово закашлявся і сів. Білий як крейда, а проте очі вже блищали. Поволі на його обличчі з’явилася усмішка.

— Все скінчено? — запитав він.

— Холера ясна!.. — зачудовано прошепотів Ксемеріус. — Як він це провернув?

— Так, Ґідеоне, все скінчено! — я кинулась обіймати його, не звертаючи уваги на рани. — Це був містер Вітмен, і я не можу повірити, що ми його не розгадали.

— Містер Вітмен?

Я кивнула і ще міцніше пригорнулася до нього.

— Я злякалася, що ти міг цього не зробити. Бо містер Вітмен правильно сказав: я не хочу жити без тебе. Жодного дня!

— Я кохаю тебе, Ґвенні, — Ґідеон так мене стиснув, що мені перехопило подих. — І, звичайно, я це зробив. Під наглядом Пола й Люсі я не мав вибору. Вони розчинили речовину в склянці води і змусили мене випити все до останньої краплі.

— О, я збагнув! — крикнув Ксемеріус. — Оце і був ваш Грандіозний План! Ґідеон ковтнув філософський камінь і теж став безсмертним. Незле! Особливо, якщо подумати, що інакше Ґвендолін коли-небудь залишилася б сама-самісінька.

Маленький Роберт прибрав руки від обличчя і дивився на нас широко розплющеними очима.

— Все буде добре, любий, — сказала я йому. Як шкода, що немає психотерапевтів для травмованих привидів — це ніша на ринку, яку варто заповнити. — Твій тато одужає. Він у тебе — герой.

— З ким ти розмовляєш?

— З моїм хоробрим другом, — сказала я, посміхаючись до Роберта.

Він боязко усміхнувся у відповідь.

— О-о! Гадаю, він приходить до тями, — сказав Ксемеріус.

Ґідеон відпустив мене і підвівся. А тоді подивився на містера Вітмена згори вниз.

— Його треба зв’язати, — зітхнув він. — І оглянути рану містера Вайта.

— Так, а потім звільнити решту з кімнати з хронографом, — сказала я. — Але спочатку добряче подумати, що ми їм скажемо.

— Але перед цим я конче мушу тебе поцілувати, — сказав Ґідеон, знову обнімаючи мене.

Ксемеріус застогнав:

— Ну почалося! У вас же для цього тепер ціла вічність у запасі!

У понеділок у школі все було як завжди. Ну… майже все.

Синтія, попри весняну погоду, обгорнула шию товстезним шарфом і стрілою промайнула через фойє, не роззираючись направо-наліво. Ґордон Ґельдерман ішов за нею слідом.

— Ну годі вже, Синтіє! — бурмотів він. — Мені шкода! Ну не вічно ж ти на мене сердитимешся. Крім того, я не єдиний захотів трохи… ох… пожвавити твою вечірку. Я точно бачив, що твій друг з «Madison Gardener» теж вилив пляшку горілки у коктейль. І Сара врешті зізналася, що її зелений коктейльчик на дев’яносто відсотків складався з бабусиної аґрусівки.

— Іди під три чорти! — відрізала Синтія, намагаючись при цьому ігнорувати зграйку реготливих восьмикласників, які тицяли на неї пальцями. — Ти… ти зробив з мене посміховисько на всю школу! Я ніколи тобі цього не подарую!

— А я, дурень, проґавив таку вечірку! — сказав Ксемеріус. Він сидів на погрудді Шекспіра, який від часу «маленької сумної події» (так називає її директор Джиллс, після того як батько Ґордона зробив щедру пожертву для ремонту спортзалу) позбувся шматочка носа.

— Син, але це ж безглуздя! — пискнув Ґордон. У нього, певно, ціле життя ламатиметься голос. — Нікому не цікаво, що ти обіймалася з цим чотирнадцятирічним дитям, а засоси за тиждень зникнуть, і це справді дуже… ай! — Долоня Синтії гучним ляпасом пройшлася по Ґордоновій щоці. — Боляче ж!

— Бідолашна Синтія, — прошепотіла я. — Якщо вона ще зараз дізнається, що її обожнюваний містер Вітмен звільнився, вона цього не переживе.

— Так, без Білченяти буде сумно. Може, тепер англійська та історія нам сподобаються, — Леслі взяла мене під руку й потягнула в бік сходів. — Але будьмо справедливі: я завжди його терпіти не могла — здоровий інстинкт, можна сказати, — а от уроки його були дуже навіть непогані.

— Нічого дивного — він же скрізь побував наживо.

Ксемеріус, махаючи крилами, летів за нами. Дорогою нагору я засумувала.

— Так, тепер ми принаймні знаємо, звідки походить вислів «Кожна білка — це дідько хвостатий»![69] — сказала Леслі. — Бажаю йому згнити в підвалах Вартових. О, Синтія, ридма ридаючи, біжить ховатися в туалет, — вона засміялася. — Хтось має розповісти Синтії про Шарлотту, можу присягнутись, їй одразу стане краще. До речі, де твоя кузина? — Леслі обернулася, шукаючи її поглядом.

— В онколога! — пояснила я. — Ми спробували натякнути тітці Ґленді, що є й інші причини нудоти, зеленого кольору обличчя, поганого настрою і жахливого головного болю у Шарлотти. Але про похмілля моя тітка не чула ні слухом ні духом, тільки не у її безпомильної дочки. Вона переконана, що в Шарлотти лейкемія. Або пухлина мозку. Сьогодні вранці вона не хотіла вірити в чудесне зцілення, хоч тітка Медді й натякнула їй про підлітків і алкоголь.

Леслі захихотіла.

— Я знаю, це гидко, але можна ж трішки позловтішатися, не псуючи собі карму, га? Ну зовсім трішечки. І тільки сьогодні. Від завтрашнього дня ми будемо добре ставитись до Шаролотти. Може, ми зуміємо звести її із моїм кузеном…

— Так, якщо хочеш потрапити в пекло, можеш продовжувати.

Я витягнула шию, щоб через голови подивитися на Джеймсову нішу. Там було порожньо. І хоча я не очікувала нічого іншого, це мене вразило. Леслі взяла мене за руку.

— Його там немає, правда?

Я похитала головою.

— Отже, твій план спрацював. Ґідеон колись таки стане вправним лікарем, — сказала Леслі.

— Я сподіваюся, ти не ридатимеш через цього плюгавого сноба? — Ксемеріус перекинувся у мене над головою. — Завдяки тобі він отримав довге, повноцінне життя, за яке, без сумніву, зведе з глузду купу народу.

— Ага, знаю, — мовила я і шморгнула.

Леслі простягнула мені носовичок. Потім вона побачила Рафаеля і помахала йому.

— До того ж у тебе є я. На решту твого вічного життя, — Ксемеріус зачепив мене вологим поцілунком. — Я набагато крутіший. І небезпечніший. І корисніший. І я буду з тобою, навіть коли твій безсмертний друг років за двісті-триста почне смалити халявки до іншої. Я — найбільш відданий, красивий і розумний супутник, якого тільки можна побажати.

— Так, я знаю, — сказала я знову, спостерігаючи, як Рафаель і Леслі вітають одне одного — трьома обов’язковими поцілунками в щоку, які Рафаель видавав за типово французькі. Їм постійно вдавалося стукатися головами.

Ксемеріус нахабно посміхнувся.

— Та якщо ти почуваєшся самотньо, то, може, купиш кота?

— Пізніше, — зауважила я. — Коли я житиму вже не вдома і якщо ти добре пово… — я затнулась.

Просто переді мною, зі стіни класної кімнати місіс Каунтер оприявнилася темна постать. Над пошарпаною оксамитовою накидкою витягувалася худа шия, а згори на мене дивилися чорні, сповнені ненависті очі графа ді Мадрон, відомого під іменем Дарта Вейдера.

Він миттю сипонув лайками.

— Нарешті я знайшов тебе, демоне з сапфіровими очима! Невтомно снував я зі століття в століття, шукаючи тебе і таких, як ти, бо присягнувся, що знищу вас, а Мадрони ніколи не ламають присягу.

— Це твій друг? — запитав шокований Ксемеріус.

— А-а-агр-р-р! — гаркнув привид, вихопив з-за пояса меч і, гойдаючись у повітрі, кинувся на мене. — Твоя кров напоїть землю, демоне! Мечі Священного Флорентійського Альянсу прошиють тебе…

Він розмахнувся, щоб завдати удару, який відтяв би мені руку, якби це не був примарний меч. Але я все одно здригнулася.

— Гей-гей, друзяко, не гарячкуй, — кинув Ксемеріус і приземлився просто біля моїх ніг. — Бачу, ти погано уявляєш собі демонів. Це — людина, хай навіть дуже своєрідна, і твій дурнуватий примарний меч не може їй нічого заподіяти. Якщо хочеш убивати демонів, можеш спершу спробувати щастя зі мною.

Дарт Вейдер зніяковів, але одразу заговорив рішучим басом:

— Я ніколи не відступлю від сатанинського створіння, поки не виконаю своєї місії. Я прокляну кожен її подих.

Я зітхнула. Який жах! Решту життя бачити, як Дарт Вейдер огинається біля мене і плете якусь кровожерну маячню. Я провалю іспити, бо він безупинно сопітиме мені на вухо, він зіпсує мій випускний вечір, і моє весілля, і… здається, Ксемеріус подумав про те саме. Щиро і віддано він глянув на мене знизу вгору.

— Слухай, а можна я його з’їм?

Я посміхнулася йому.

— Ти так щиро про це просиш, що я не можу тобі відмовити!

Витяг із лондонського видання

«Lady Danburys Journal»

24 квітня і 785 року Лорд і леді Пімплботтом у ці вихідні оголосили про заручини свого старшого сина Джеймса Пімплботтома з міс Амелією, молодшою дочкою віконта Маунтбеттона. Утім, це не є новиною, бо вже кілька місяців спостерігається романтичний зв'язок між ними, а за чутками, нещодавно на балу родини Кларідж (як повідомлялося) їх бачили в саду: вони прогулювалися, тримаючись за руки. Джеймс Пімплботтом вирізняється не тільки приємною зовнішністю і бездоганними манерами, з-поміж, на жаль, досить мізерної кількості заможних джентльменів у віці женихів, — він ще й вправний вершник і фехтувальник. А його наречена заслуговує найвищої оцінки за вишуканий смак в одязі та похвальну схильність до доброчинності.

Весілля пара святкуватиме в липні у маєтку Пімплботтомів.

ЕПІЛОГ

14 січня 1919 року

— Дуже красиво, моя люба. Ці витончені відтінки на вигляд елегантні й водночас затишні. Добре було б замовити штори в Італії, еге ж?

Леді Тілні походжала вітальнею, оглядаю

чи все. Вона підійшла до широкого каміна й оглянула світлини, розставлені на ньому в срібних рамках. Люсі потайки побоювалася, що леді Тілні проведе зараз пальцем по камінній полиці й дорікне їй, що треба бути суворішою до покоївки. Мабуть, вона має слушність.

— До речі, мушу сказати, що умеблювання виконано в доброму стилі, — правила далі леді Тілні. — Вітальня — це завжди візитівка будинку, по ній одразу побачиш: господиня будинку має смак.

Пол і Люсі пустотливо перезирнулися, і він по-ведмежому обійняв леді Тілні.

— Ой, Марґрет, — сказав він, сміючись. — Тільки не вдавай, що це робота Люсі. Ти ж власноруч вибирала кожну лампу та кожну подушку. Не кажучи вже про те, як ти варила воду з мебляра. А ми навіть не зможемо віддячити тобі, допомагаючи складати меблі з «Ікеа».

Леді Тілні нахмурила чоло.

— Ну вибач, маленький розумнику.

Пол нахилився і підкинув ще одну букову дровину в тріскотливий вогонь.

— Хіба що оця жахлива перекошена картина зводить нанівець усю красу моєї композиції! — леді Тілні показала на картину на протилежній стіні. — Чи не можна перевісити її в іншу кімнату?..

— Маргрет, це ж справжній Модільяні, — терпляче сказав Пол. — За сотню років він коштуватиме мільйони. Люсі півгодини верещала від захвату, побачивши картину в Парижі.

— Неправда. Щонайбільше хвилину, — заперечила Люсі. — Зате майбутнє нашим дітям і онукам забезпечено. А ще завдяки картині Шагала, що висить на сходовому майданчику.

— Наче вам це потрібно, — скептично мовила леді Тілні. — Твоя книга вочевидь стане бестселером, Поле, і я знаю, що Секретна служба платить вам значні суми. Це цілком заслужено з огляду на вашу роботу, — вона похитала головою. — Хоча я і не схвалюю Люсі, яка займається цією небезпечною справою. Не дочекаюся, коли вона стане домашньою. Але, дасть Бог, скоро.

— А я не дочекаюся, коли ж, нарешті, винайдуть центральне опалення, — Люсі, зіщулившись, опустилася в крісло біля каміна. — І ще купу всього, — вона глянула на годинник на камінній поличці. — Вони будуть тут за десять хвилин, — нервово сказала вона. — Луїза може накривати на стіл. — Люсі подивилася на Пола. — Як ти думаєш, як зреагує Ґвендолін на майбутнього братика? Це, певно, дивне почуття, — вона погладила свій ледь помітно скруглілий животик. — Коли в нашої дитини з’являться діти, вони вже постаріють, перш ніж Ґвендолін з’явиться на світ. І, може, вона ревнуватиме. Зрештою, ми її залишили немовлям, і якщо вона зараз побачить…

— Вона напевно зрадіє, — увірвав її Пол. Він поклав їй руку на плече і ніжно поцілував у щоку. — Ґвендолін така ж великодушна і добра, як ти. І як Ґрейс, — він кахикнув, аби приховати

розчулення. — Я більше боюся того моменту, коли Ґвендолін і цей юний негідник повідомлять, що я стану дідусем, — сказав він. — Сподіваюся, вони дадуть нам ще кілька років.

— Вибачте! — До кімнати зайшла служниця. — Я забула! Мені накривати тут чи в їдальні, місіс Бернард?

Перш ніж Люсі відповіла, леді Тілні перехопило подих.

— По-перше, треба стукати, — мовила вона суворо. — По-друге, ви маєте почекати, поки вас запросять. По-третє, ви не повинні з’являтися перед господарями з розкошланим волоссям. І по-четверте, не містер і місіс Бернард, а мем і сер.

— Так, мем, — мовила перелякана служниця. — Тоді я піду по пиріг.

Люсі, зітхнувши, подивилася їй услід.

— Не думаю, що колись звикну до цього імені…

ПОДЯКА

Так, я знаю — з цим я спізнилася, і добряче спізнилася. Хай там як, але ніколи не пізно це зробити. Так багато тих, хто утримував мене в останні місяці від стрибка з мосту, що я й не здолаю всіх перерахувати. Найбільше я вдячна:

Хрістіані Дюрінґ, яка виносила цю книгу зі мною і мучилася тими ж болями (і неспанням), що і я. Кращої повитухи для книги годі й шукати. Я дякую їй, що не почувалася самотньою весь цей час.

Петрі Германнс, моїй скелі посеред бурхливого моря.

Єві Фьоллер, іншій моїй скелі.

Даніелі Керн — їй слід було б вручити медаль за поширення гарного настрою.

Ліні й Меліссі з сайту www.die-edelstein-trilogie.blogspot.com: цей чудовий сайт вони вели з такою чарівністю, дотепністю і стилем, що я б приревнувала, якби це не стосувалося моїх власних книг.

Леоні, яка завдала собі на плечі чимало моєї роботи.

Леоні, Лотті, а надто Гайді за творчий пошук нових ідей, зокрема за кляту сцену з балом.

Гаральду, що перейнявся моїми ілюзіями про кров, яка дико юшить із рани, завданої шпагою, і точно пояснив, де проходить аорта і витікає життя з Ґвендолін.

Моїй мамі, яка завжди була з нами поряд.

І, звісно, Френку. За все.

Кращій за всіх Моні Кремер із книгарні «Кгетег» у Гарені, трьом неперевершено милим дівчатам з «Vorreyer» — Клауді, Сильвії та Діані Форрайєр-Маддельс; Коссі, Камелін, Юліані, Тіні, Рікі, Генріці та всім іншим друзям, чудовим колегам, чарівним книжним блогерам, книгогризам і всім незнайомим людям: ДЯКУЮ! За численні «Не стрибай!» — електронні листи, несподівані повідомлення та обнадійливі слова, листівки й листи — вони завжди надходили слушної миті.

Я зроду не отримувала так багато подарунків — від саморобних альбомів і філіжанок з гарними побажаннями, натхненних книг, музики, шоколадок, горішків і шампанського до неймовірних малюнків — над кожним пакунком я умлівала від розчулення.

А шампанське зараз же випивала.

Насамкінець хотіла б подякувати всім дівчатам (і Нікові), які так довго чекали на «Смарагдову книгу» — ваші захоплення, інтерес, ваше нетерпіння і любов до Ґвендолін і Ґідеона величезні. Те, що так і не дійшло до ляпаса Ґідеонові, хоча я вам обіцяла, я вельми шкодую, — але коли випала нагода, Ґвендолін просто не змогла здолати саму себе, а я не могла її до цього змусити.

СПИСОК ОСНОВНИХ ДІЙОВИХ ОСІБ

З родинними відносинами, які вже не зовсім відповідають істині

У ТЕПЕРІШНЬОМУ:

Монтрози:

Ґвендолін Шеферд,

мандрівниця в часі, у Колі Дванадцяти — Рубін.

Грейс Шеферд,

мати Ґвендолін.

Нік

і Кароліна Шеферд, молодші брат і сестра Ґвендолін.

Шарлотта Монтроз,

сестра у перших Ґвендолін.

Гленда Монтроз,

мати Шарлотти, старша сестра Ґрейс.

Леді Арієта Монтроз,

бабуся Ґвендолін і Шарлотти, мати Ґрейс і Ґленди.

Маделейн (Медді) Монтроз,

двоюрідна бабуся Ґвендолін (частіше її називали тіткою), сестра покійного лорда Монтроза.

Містер Бернард,

слуга Монтрозів.

Ксемеріус,

дух демона у формі кам’яної горгульї.

У середній школі Сент-Леннокса:

Леслі Гей,

найкраща подруга Ґвендолін.

Джеймс Оґаст Переґрін Пімплботтом,

шкільний привид.

Синтія Дейл,

однокласниця.

Гордон Гельдерман,

однокласник.

Містер Вітмен,

учитель англійської мови та історії.

Містер Джиллс,

директор школи.

У штаб-квартирі Вартових у Темплі:

Гідеон де Віллерз,

уміє, як і Ґвендолін, мандрувати в часі.

Фальк де Віллерз,

його двоюрідний дядько, Великий Магістр Ложі графа Сен-Жермена, Вартовий.

Містер Марлі,

адепт першого рівня.

Томас Джордж,

член Ложі, Внутрішнє Коло.

Доктор Джейк Вайт,

лікар і член Ложі, Внутрішнє Коло.

Хлопчик Роберт,

його покійний син.

Мадам Россіні,

кравчиня Вартових.

Місіс Дженкінс,

секретарка.

У МИНУЛОМУ:

Граф Сен-Жермен,

мандрівник у часі й засновник Ложі Вартових, Смарагд у Колі Дванадцяти.

Міро Ракоці,

його духовний брат і друг, знаний також як Чорний Леопард.

Лорд Аластер,

пращур графа ді Мадрон, представник Флорентійського Альянсу.

Сер Альберт Алкотт,

перший секретар Вартових.

Лукас Монтроз,

дід Ґвендолін.

Лорд Бромптон,

знайомий і меценат графа.

Леді Лавінія,

вдова з непевними життєвими принципами.

Марґрет Тілні,

мандрівниця в часі, прапрабабуся Ґвендолін, бабуся леді Арісти, Нефрит у Колі Дванадцяти.

Містер Міллхауз,

її швейцар.

Доктор Гаррісон,

її особистий лікар, член Внутрішнього Кола Вартових.

Пол де Віллерз,

мандрівник у часі, молодший брат Фалька де Віллерза, Чорний Турмалін у Колі Дванадцяти.

Люсі Монтроз,

мандрівниця в часі, дочка старшого брата Ґрейс і Ґленди Гаррі, Сапфір у Колі Дванадцяти.

ПРО ВИДАННЯ

Ґір Керстін

СМАРАГДОВА КНИГА

Для старшого шкільного віку

Переклад з німецької Ігоря Андрущенка

Редактори Наталя Косенко, Тетяна Вакуленко

Коректор Вікторія Немашкало

Комп’ютерне макетування Сергій Бирюков

Дизайн обкладинки та макета Наталя Переходенко

Відповідальна за випуск Галина Дерипаско

Видавничий дім «ШКОЛА»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

Адреса для кореспонденції: 61103, м. Харків, а/с 535

З питань оптових поставок звертатися: тел. (067) 766-00-77, (095) 766-00-77, sales@schoolbook.com.ua

Адреса для листування: schoolbook.publish@gmail.com

Свідоцтво про внесення до державного реєстру суб’єкта видавничої справи

Сер. № 5502 від 28.08.2017 р.

Придбати книжки за видавничими цінами з безкоштовною доставкою та подивитися інформацію про інші видання

можна на сайті: www.schoolbook.com.ua

Примітки

1

Переклад 0. Гриценка.

2

«Краще пізно, ніж ніколи» (лат.)

3

Дванадцять (заст.).

4

Так німецькою мовою перекладаються перші рядки однієї з пісень відомого мюзикла «Моя чарівна леді».

5

Героїня п’єси Б. Шоу «Пігмаліон» (1912).

6

Оберон — у середньовічному західноєвропейському фольклорі — король фей і ельфів, повелитель чарівної країни.

7

Туристична гра із застосуванням GPS, що полягає у знаходженні схованок, створених іншими учасниками гри.

8

Любонько (фр.).

9

Центральна вулиця Лондона, яка з’єднує райони Вестмінстер (центр політичного життя) і Сіті (центр ділової активності).

10

Романтична комедія 1999 року, у головних ролях якої знялися Пт Ле-джер, Джулія Стайлз та ін.

11

Так прозивали Карла (Чарльза) Едварда Стюарта (1720–1788) — передостаннього представника дому Стюартів і якобітського претендента на англійський і шотландський престоли як Карла III в 1766–1788 рр.

12

Мариноване яловиче м’ясо.

13

Авторка має на увазі німецьку дитячу пісеньку, текст якої (він належить Ернстові Аншютцу) з нотами був опублікований 1824 року.

14

Тут Родос, тут стрибай! (лат.)

15

Комедія Теренція «Брати», 823-24.

16

Ідеться про вірш «Пісня карлика» («Das Lied des Zwerges») з «Книги образів».

17

Розроблена в Ізраїлі військова система рукопашного бою, що акцентується на швидкій нейтралізації загрози в умовах реального життя.

18

Герої казок англійської письменниці Беатріс Поттер.

19

Так зветься район Великого Лондона.

20

Ідеться про трилер режисера Майкла Ептеда під назвою «Досить» (2002).

21

Таємна служба розвідки Великої Британії.

22

Добрий вечір, моя крихітко! (фр.)

23

Ромул — найбільший із двох супутників астероїда (87) Сильвія з головного поясу астероїдів. Відкритий 2001 року.

24

Цитата з трагедії Вільяма Шекспіра «Ромео і Джульетта», дія 3, сцена 5.

25

Натяк на те, що для блокфлейти написано переважно вигадливу музику доби бароко.

26

Перл Бак (1892–1973) — американська письменниця, лауреатка Нобелівської премії з літератури (1938) і Пулітцерівської премії (1932).

27

Найпопулярніший на сьогодні різновид покеру, гра з двома кишеньковими і п’ятьма загальними картами, що їх усі гравці використовують, складаючи комбінації.

28

Різновид покеру, який розвинувся з техаського голдему.

29

1 Та невже? (фр.)

30

1 Само собою (фр.).

31

Авжеж (фр.).

32

Фантастика та й годі! (фр.)

33

Справжній шик (фр.).

34

Герой книжок німецького письменника Отфріда Пройслера (1923–2013).

35

І пречудово! (фр.)

36

Героїня анімаційного серіалу про родину Сімпсонів.

37

Відомий британський спринтер (нар. 1978 р.). 13 березня 2017 року Двейн Чемберс обігнав на дистанції 100 м коня породи чистокровний верховий, пробігши відстань за 10,36 с.

38

Прем’єра мюзиклу «Кішки» відбулася 11 травня 1981 року.

39

У танці — оберт за дві руки або одну руку з партнером чи контрпартнером.

40

Вільям Шекспір «Юлій Цезар», дія 2, сцена 2 (переклад В. Мисика).

41

Тільки доза робить речовину отруйною (лат.).

42

Ідеться про мадам д’Юрфе (1705–1775), відому французьку авантюристку XVIII століття, вдову маркіза д’Юрфе, у дівоцтві Жанну Камю де Понкарре.

43

«Hummingbird Bakery» — заснована 2004 р. в Лондоні пекарня, яка пропонує домашнє печиво на американський лад.

44

Devil’s Food Cake — популярний американський торт, рецепт якого вперше з’явився 1902 року.

45

Назва консервативної партії в Англії, що обстоювала інтереси аристократії та вищого духівництва.

46

Вищий навчальний заклад, розташований у Лондоні. Основні напрямки — мистецтво, суспільні й гуманітарні науки. 1904 року став частиною Лондонського університету.

47

Ґоллум — персонаж романів Дж. Р. Р. Толкіна «Гобіт» та «Володар перснів».

48

Гленн Міллер (1904–1944) — американський тромбоніст, аранжувальник, лідер біґ-бендів (кінець 30-х — початок 40-х років). Літак, яким він летів до Парижа, зазнав авіакатастрофи.

49

Класичний вестерн режисера Серджо Леоне (1969).

50

Ідеться про британсько-американську стрічку (1986) Рассела Малке- хі, де головну роль зіграв Крістофер Ламберт. Фільм розповідає про спільноту людей, які живуть вічно і яких можна вбити, лише відтявши голову.

51

Пісня американського панк-рок гурту «Green Day».

52

Мої дорогенькі (фр).

53

І святковий маскарад (фр.).

54

Імператриця Сіссі, або Єлизавета Баварська (1837–1898), — дружина останнього імператора Австро-Угорщини Франца Йозефа.

55

Маленької (фр.).

56

Даруйте, моя люба (фр.).

57

Фільм Джорджа Сітона 1954 року, що здобув дві премії Американської кіноакадемії.

58

Хай йому всячина! (фр.)

59

Саме так! (фр.)

60

Гаразд (фрі).

61

Фільм на мотив казки Дж. М. Баррі «Пітер Пен».

62

Девіз на родовому гербі Монтрозів: «Тут Родос, тут стрибай» (лат. Ніс Rhodus, hic salta) — вислів із байки Езопа «Хвалько». Тут ужито в значенні: «Покажи, що вмієш!»

63

Блискавку насправді винайшли 1851 року, а проте значного поширення вона набула лише завдяки американському інженеру-винахіднику Віткомбу Лео Джадсону після Другої світової війни.

64

Ідеться про стрічку Саймона Веста «Лара Крофт: розкрадачка гробниць» — екранізацію культової серії відеоігор «Tomb Raider», присвячених археологові та шукачці пригод Дарі Крофт. Фільм вийшов на екрани влітку 2001 року. Роль Пари виконала Анджеліна Джолі.

65

Гауз — напрямок танцювальної електронної музики, що зародився на початку 1980-х років у Чикаго. Назву дістав від чиказького клубу «Warehouse», де діджей Френкі Наклз поєднав класичне диско з європейським синті-попом, додавши до них власні ритми за допомогою драм- машини «Roland 909»; дабстеп — жанр музики, який виник на початку 2000-х років у південному Лондоні як одне з відгалужень гериджу.

66

От чорт! (фр.)

67

До дідька «Hello Kitty» (англ.).

68

Музична драма (опера) в трьох діях із прологом Ріхарда Вагнера, що завершує тетралогію «Перстень Нібелунґа». Вважається однією з найважчих у світі як для оркестру, так і для солістів.

69

Гра слів: німецьке прислів’я «Der Teufel ist ein Eichh rnchen» означає щось на кшталт українського «У тихому болоті чорти плодяться» чи «Од тиха все лихо».

Content

Керстін Ґір. Timeless: Смарагдова Книга

ПРОЛОГ

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

ЕПІЛОГ

ПОДЯКА

СПИСОК ОСНОВНИХ ДІЙОВИХ ОСІБ

ПРО ВИДАННЯ

Примітки