Керстін Ґір. Timeless: Сапфірова Книга

Франку, без тебе я б цього ніколи не написала

ПРОЛОГ

Лондон, 14 травня 1602 року

У провулках Саутворка було темно, лячно й самотньо. Сморід од водоростей, нечистот і тухлої риби ширився повітрям. Він мимоволі стиснув її руку дужче і потягнув далі.

— Краще б ми знову пішли вздовж річки. У цій мішанині

провулків можна тільки заблукати, — прошепотів він.

— Атож. І за кожним рогом причаївся злодій або вбивця. — У її голосі була насмішка. — Чудово, еге ж! Це в тисячу разів краще, ніж сидіти у затхлій комірчині та сліпнути над домашніми завданнями.

Вона підібрала поділ важкої сукні й поквапилася далі.

Він мимоволі посміхнувся. Люсі мала неповторний талант знаходити в будь-якій ситуації і в будь-який час щось позитивне. Навіть так звана «золота доба» Англії (наразі ця назва, здавалося, пасувала часові як корові сідло, бо все було дуже похмуре) не могла її налякати. Радше навпаки.

— Шкода, що в нас усього три години, — сказала вона, коли він її наздогнав. — «Гамлет» був би мені більше до вподоби, якби не довелося переглядати знятий за ним серіал.

Вона спритно обігнула якусь калабаню з болотом, принаймні вона сподівалася, що це болото. Потім зробила кілька розкутих танцювальних па і вишукано обернулася навколо своєї осі.

— Так розум полохливими нас робить…[1] Хіба це не чудово?

Він кивнув і насилу опанував себе, аби знову не посміхнутися. При Люсі він посміхався занадто часто. Якщо він себе не переможе, то скидатиметься на несосвітенного дурня!

Вони йшли до Лондонського мосту: як на лихо, Саутворкський міст[2], що лежав би ближче, на той час ще не був побудований.

Але їм слід було поквапитись, якщо вони хотіли, щоб про їхню таємну вилазку в XVII століття ніхто не пронюхав.

Господи, він би віддав усе на світі, щоб зняти з себе цей жорсткий білий комір. Він почувався так, ніби йому на шию вдягнули ту пластмасову штуку, яку надягають собакам після операції.

Люсі завернула за ріг у бік річки. Здавалося, думками вона й досі була з Шекспіром.

— Скільки тобі довелося викласти, щоб той чолов’яга пустив нас у «Глобус»?

— Чотири важкі монети. Я жодного уявлення не маю, скільки вони коштують. — Він засміявся. — Припускаю, що це була його заробітна плата за рік або щось таке.

— Хай там як, але це допомогло. Місця були чудові.

Бігом вони досягли Лондонського мосту. Як і раніше, коли вони прямували в театр, Люсі зупинилась і збиралася щось докинути про споруджені на мосту будинки. Але він потягнув її далі.

— Ти ж пам’ятаєш, що казав містер Джордж: якщо довго стояти під вікном, хтось виллє тобі на голову нічного горщечка, — нагадав він. — Крім того, ти впадаєш в око!

— Годі розгледіти, що ти на мосту: він здається звичайнісінькою вулицею. О, дивись, яка тиснява! Надходить час, коли вони збудують ще кілька мостів.

Міст, на відміну від провулків, був переповнений, але дрожки, ноші й карети, що прямували на інший берег Темзи, стояли наче вкопані. Попереду лунали голоси, прокльони й іржання коней, але причину тисняви визначити було важко. З вікна карети поруч із ними вистромився чоловік у чорному капелюсі. Його накрохмалений мережаний комір піднімався майже до вух.

— Хіба немає іншого шляху через цю смердючу річку? — крикнув він французькою своєму візникові.

Кучер заперечливо похитав головою.

— І навіть якби був, ми не можемо розвернутися, ми застрягли. Я піду вперед, подивлюся, що скоїлося. Напевно, це ненадовго, сер.

Чоловік, щось белькочучи під ніс, втягнув голову в карету, поки кучер зліз із передка і заходився продиратися крізь юрбу.

— Ти чув, Поле? Це французи! — прошепотіла Люсі захоплено. — Туристи!

— Так. Просто неперевершено. Але нам потрібно поспішати, у нас обмаль часу.

Він неясно пам’ятав, що десь читав, ніби перегодом цей міст зруйнували, а тоді відбудували за п’ятнадцять метрів від початкового місця. Не надто гарне місце для стрибка в часі.

Вони рушили слідом за французьким кучером, але незабаром люди й екіпажі скупчилися так щільно, що вперед і не ступнеш.

— Я чула, що загорівся віз із бочками олії, — сказала якась жінка, ні до кого не звертаючись. — Якщо вони її не погасять, то ще, чого доброго, й міст згорить.

— Але не сьогодні, наскільки я знаю, — пробурмотів Пол і взяв Люсі за руку. — Ходімо, нам потрібно повернутися і почекати стрибка на іншому березі.

— А ти пам’ятаєш пароль? На той випадок, якщо ми не встигнемо.

— Щось на кшталт «кутта» і «лава».

— Gutta cavat lapidem[3], дурнику, — вона піднесла голову і, посміхаючись, дивилася на нього.

Її блакитні очі сяяли від утіхи, і Пол зненацька згадав, що відповів його брат Фальк, коли він спитав його про слушну мить. «Я б не розпатякував довго. Я просто зробив би це. Вона може ляснути тебе по пиці, і тоді все буде ясно». Звичайно, Фальк зараз же забажав дізнатися, про кого йдеться, але Полу не хотілося заводити одну з суперечок, які починалися з фрази: «Ти знаєш, що зв’язки між де Віллерзами і Монтрозами мало не суто ділові!» І закінчувалися фразою: «Крім того, всі жінки Монтроз — зарази і згодом стають драконами а-ля леді Аріста!»

Які ще там зарази… Можливо, це стосувалося інших жінок Монтроз, але абсолютно точно — не Люсі. Люсі, яка його раз у раз дивувала, якій він довіряв свої секрети, що їх досі нікому не розповідав, з якою він буквально… Він звів дух.

— Чому ти зупинився? — запитала Люсі, але він уже нахилився до неї і припав губами до її губ. Перші три секунди він боявся, що вона його відштовхне, але потім вона, здається, подолала своє здивування і відповіла на поцілунок. Спочатку дуже обережно, а потім дедалі переконливіше.

Власне, цю мить можна було назвати якою завгодно, але не слушною, і їм слід було неабияк поквапитися, адже щомиті

могло дійти до стрибка, і… Пол забув, яке було третє «власне». Вона була єдиним, що зараз важило.

Але тут його погляд упав на постать у темному каптурі й він злякано відскочив. Люсі якусь мить дивилася на нього збентежено, потім зашарілась й опустила очі вниз, на ноги.

— Даруй, — пробурмотіла вона зніяковіло. — Ларрі Коулмен теж говорив, що, коли я цілуюся, таке відчуття, ніби в рот засунули жменю зеленого аґрусу.

— Який аґрус? — похитав він головою. — 1 що це за Ларрі Коулмен, чорт забирай?

Зараз вона взагалі була збита з пантелику, і він не міг на неї за це сердитися. Йому якось слід було спробувати впорядкувати хаос, який панував у його голові. Він потягнув Люсі вбік, подалі від світла смолоскипів, узяв її за плечі й зазирнув глибоко в очі.

— Гаразд, Люсі. Перше: ти цілуєшся так, як… полуниця на смак. Друге: якщо я знайду цього Ларрі Коулмена, то поставлю його на місце. Третє: запам’ятай, на чому ми зупинились. Але зараз у нас виникла невелика проблема.

Він мовчки показав на довганя, що повільно вийшов з тіні карети й подибав до вікна карети француза.

Очі Люсі розширилися від жаху.

— Добрий вечір, бароне, — сказав чоловік. Він говорив французькою, і, почувши його голос, Люсі вп’ялася пальцями в руку Пола. — Як приємно бачити вас тут. Із Фландрії дорога довга.

Він опустив каптур.

— Фальшивий граф! Що ви тут робите? Як усе це розуміти? — вигук подиву пролунав із глибин карети.

— Я б теж хотіла це знати, — прошепотіла Люсі.

— Хіба так вітаються зі своїм нащадком? — відказав довготелесий чоловік, явно в гуморі. — Як-не-як я онук онука вашого онука, і хай мене звуть чоловіком без імені, але запевняю вас, ім’я у мене є. Навіть кілька, якщо вже бути точним. Чи можу я приєднатися до гурту з вами в кареті? На мосту стояти не надто зручно, та й тиснява ця ще триватиме.

Не чекаючи відповіді й не озираючись, він відчинив дверцята карети й заліз усередину.

Люсі відтягла Пола ще на два кроки далі від освітленого смолоскипами місця.

— Це таки він. Тільки набагато молодший. Що нам тепер робити?

— Нічогісінько, — прошепотів Пол. — Ми ж не можемо підійти й привітатися. Ми взагалі не мали бути тут.

— Але чому він тут?

— Дурний збіг. Ми ні в якому разі не повинні потрапити йому на очі. Ходімо, нам треба на берег.

Але ніхто з них не зрушив з місця. Обоє влипнули очима в темне віконце карети, зачаровані ще дужче, ніж раніше в «Глобусі».

— Коли ми зустрічалися востаннє, я ясно дав зрозуміти, що про вас думаю, — озвався з карети французький барон.

— Атож, дали! — Гість тихо засміявся, аж сироти повиступали на руках Пола, хоча він і не міг сказати чому.

— Моє рішення непохитне! — голос барона трохи здригнувся. — Я передам цю диявольську машину Альянсу, і байдуже, яким із підступних способів ви скористаєтеся, щоб мені завадити. Я знаю, що ви злигалися із Сатаною.

— Що він має на увазі? — прошепотіла Люсі.

Пол тільки похитав головою.

З карети знову почувся тихий смішок.

— Мій вузьколобий, зашорений пращуре! Наскільки простішим було б ваше життя (а також моє!), якби ви слухали мене, а не вашого єпископа або жалюгідних фанатиків Альянсу. Якби користувалися своїм розумом, а не чотками. Якби

ви усвідомили, що є частиною чогось набагато більшого, а не того, про що розповідає ваш проповідник.

Відповідь барона, здавалося, складалася з «Отче наш» — Люсі й Пол чули тільки, як він тихенько бурмоче.

— Амінь! — мовив гість, зітхнувши. — Це і є ваше останнє слово в цій справі?

— Ви — сам диявол! — сказав барон. — Негайно вийдіть із моєї карети й більше не потикайтеся мені на очі.

— Робіть як хочете. Проте є ще одна дрібниця. Я раніше не розповідав, аби вас даремно не хвилювати, але на вашій могильній плиті, яку я бачив навіч, викарбувано 14 травня 1602 року — дата вашої смерті.

— Але це ж… — промурмотів барон.

— …Сьогодні, правильно. І до півночі залишилося зовсім небагато.

Було чутно лише, як важко дихає барон.

— Що він зараз робить? — прошепотіла Люсі.

— Порушує власні закони, — на потилиці Пола виступили сироти. — Він говорить про…

Він перервався, бо в його животі виникло знайоме небезпечне відчуття.

— Мій кучер зараз повернеться, — зауважив барон, і в його голосі забринів відвертий страх.

— Я впевнений у цьому, — відповів гість нудно. — Тому я покваплюся.

Люсі поклала руку на живіт.

— Поле!

— Я знаю, у мене теж. Чорт забирай… Нам треба бігти, якщо ми не хочемо впасти в річку.

Він схопив її за руку і потягнув уперед, щосили намагаючись не повертатися обличчям до віконця карети.

— Ймовірно, ви померли на батьківщині від наслідків дуже тяжкого грипу, — чули вони голос гостя, коли пробиралися повз карету. — Але мої відвідування, наслідком яких стало ваше сьогоднішнє перебування в Лондоні, а до того розкішне здоров’я, значно порушили рівновагу. Я людина коректна і тому мушу, як на мене, трохи допомогти смерті.

Хоча Пол переймався відчуттями у своєму животі та розрахунком кількості метрів, що залишилися до берега, значення цих слів просочилося в його свідомість, і він різко зупинився.

Люсі штовхнула його в бік.

— Біжи! — шикнула вона, сама починаючи бігти. — У нас усього лише кілька секунд.

З тремтячими колінами він теж рушив до узбережжя, і поки він біг і берег мало-помалу губився з очей, з карети почувся страшний, хоч і здушений крик, слідом за яким пролунав вигук: «Диявол!» І потім запала смертельна тиша.

РОЗДІЛ 1

Із «Хронік Вартових»

18 грудня 1992 року

Люсі й Пола відправлено сьогодні в 1948 рік для елапсування. Коли о дев’ятнадцятій годині вони повернулися, то опинилися в рожевих кущах перед вікном Драконячої зали, в мокрому до рубця вбранні XVII століття. Мені здалося, що вони як у воду опущені, плетуть якісь плетеники, тож я всупереч їхньому проханню сповістив лорда Монтроза і Фалька де Віллерза.

А проте знайшлося вельми просте пояснення. Лорд Монтроз згадав про костюмоване свято, яке відбулося 1948 року в саду та під час якого деякі гості, в тому числі Люсі й Пол, перебравши через край, попадали в ставок із золотими рибками.

Лорд Монтроз цілком узяв на себе відповідальність за те, що трапилось, і пообіцяв відновити обидва загиблих зразки троянд: «Фердинанд Пікар» і «Місіс Джон Лейнґ».

Люсі й Пола якнайсуворіше попереджено про неприпустимість уживання алкоголю в майбутньому, незалежно від епохи.

Звіт: Дж. Маунтджой, адепт 2-го рівня

— Перепрошую, панове! Ви ж у церкві! Тут не цілуються!

Я злякано розплющила очі й відскочила, очікуючи, що побачу, як до нас квапиться старосвітський священик у розмаюваній сутані та з обуреним виразом обличчя, ладний напуститися на нас із повчальною проповіддю. Але не священик завадив нашому поцілунку. Це взагалі була не людина. Це була невелика горгулья, що сиділа на церковній лаві поруч зі сповідальнею і дивилася на мене так само спантеличено, як і я на неї.

Хоча спантеличити мене було важко. Мій стан не можна було назвати тільки «спантеличенням». Правду кажучи, в мене було щось на кшталт збою розумового процесу.

Усе почалося з того поцілунку. Ґідеон де Віллерз поцілував мене — Ґвендолін Шеферд.

Звичайно, варто було себе запитати, звідки в нього раптом узялася ця ідея: у сповідальні якоїсь церкви десь у Белґравії 1912 року, одразу після того, як нам насилу вдалося втекти, подолавши численні перешкоди, з яких моя довга, вузька сукня зі смішним матроським комірцем була не найскладнішою. Мені варто було б проаналізувати й порівняти цей поцілунок з іншими, що їх досі залишали на моїх вустах інші хлопці, і з’ясувати, в чому була причина того, що Ґідеон цілувався значно краще.

Мені треба було б подумати і про те, що між нами була перегородка з невеликим віконцем, через яке Ґідеон якось просунув голову й руки, що це були не ідеальні умови для першого поцілунку, не кажучи вже про те, що ще більші клопоти в житті були мені потрібні як діра в мості, після того як я всього лише три дні тому дізналася, що успадкувала ген мандрівника в часі.

Насправді ж я ні про що не думала, ну хіба тільки: «О-о-о!», і «М-м-м-м-м!», і «Ще!»

Тому я і не помітила одразу, як стягує мене в животі, і тільки зараз, коли ця маленька горгулья, схрестивши руки на грудях, зиркала на мене з церковної лавки, коли мій погляд упав на коричневу завісу сповідальні, яка буквально щойно була зеленою, я зрозуміла, що ми перескочили в сучасність.

— От лиха година! — Ґідеон повернувся на свою половину сповідальні й почухав потилицю.

Лиха година? Я впала додолу з сьомого неба й забула про

горгулью.

— Ну, не так уже й погано було, — сказала я, прагнучи зберегти невимушений тон. На жаль, я ніяк не могла віддихатися, що, без сумніву, псувало загальне враження. Я не могла змусити себе дивитися Ґідеону в очі, натомість я дивилася на коричневу поліестерову завісу сповідальні.

Господи! Я стрибнула в часі майже на сто років, навіть не помітивши цього — отак цей поцілунок мене повністю… цілком… заскочив зненацька. Я маю на увазі, що хвилину тому цей тип критикував мене з будь-якого приводу, ще за мить нам доводилося втікати від переслідувачів і я мусила ховатися від чоловіків із пістолетами, і раптом — ні сіло ні впало — він заявляє, що я — це щось незвичайне, і цілує мене. Ще й як цілує! Я миттю приревнувала його до всіх дівчат, у яких він

цього навчився.

— Не видно ані душі, — Ґідеон виглянув із кабінки й вийшов зі сповідальні. — Добре. Ми поїдемо в Темпл автобусом. Ходімо, вони напевно вже чекають нас.

Я розгублено дивилася на нього через завісу. Це що означає, що ми просто так переходимо до поточних справ? Після поцілунку (краще, звичайно, до нього, але зараз було вже пізно про це міркувати) слід обговорити кілька важливих моментів, чи як? Може, цей поцілунок являв собою щось на кшталт освідчення в коханні? А може, ми з Ґідеоном навіть стали тепер парою? Чи це ми просто поцілувалися, бо більше нічого було робити?

— Не поїду я автобусом у цій сукні, — відрубала я, намагаючись при цьому встати так, щоб зберегти гідність. Я б радше відкусила собі язика, перш ніж поставити одне із запитань, що крутилися у мене в голові. На мені була біла сукня з небесно-блакитними сатиновими стрічками навколо талії і на комірі, що, ймовірно, була останнім писком моди 1912 року, та аж ніяк не пасувала до громадського транспорту в двадцять першому столітті. — Ми візьмемо таксі.

Ґідеон розвернувся до мене обличчям, але не заперечував. У своєму сурдуті й штанах зі стрілками він ніяк не скидався на пасажира автобуса. При цьому вигляд мав нівроку, тим паче що волосся у нього вже не було зачесане за вуха, як дві години тому, а спадало на чоло розкошланими пасмами.

Я вийшла з кабінки й зіщулилася. Усередині було холодно, хоч вовків ганяй. А може, вся причина була в тому, що в останні три дні я майже не спала? Або в тому, що оце зараз сталося?

Мабуть, моє тіло за останній час викинуло адреналіну більше, ніж за всі попередні шістнадцять років. Так багато всього сталося, і в мене було так мало часу про все це подумати, що здавалося, моя голова зараз лусне від надлишку інформації та почуттів. Якби я була героїнею коміксу, біля мене була б хмарка з величезним знаком питання. І, можливо, кілька черепів.

Я підштовхнула сама себе. Якщо Ґідеон хоче повернутися до поточних справ — будь ласка, я теж це можу.

— Гаразд, ходімо, — різко сказала я. — Мені холодно.

Я хотіла пройти повз нього, але він затримав мене за руку.

— Послухай, з приводу щойно… — він замовк, очевидно, сподіваючись, що я його переб’ю.

Чого я, звичайно, не зробила. Я б залюбки дізналася, що він збирається мені сказати. Крім того, мені важко було дихати, так близько стоячи біля нього.

— Цей поцілунок… Я не…

Знову половина речення. Але подумки я зараз же його закінчила.

Я не це мав на увазі.

О, все ясно, але тоді й не треба було робити, чи не так? Це все одно, що підпалити завісу, а потім дивуватися, що згорів весь будинок. (Гаразд-гаразд, дурне порівняння.) Мені не хотілося полегшувати йому завдання, і я дивилася холодно й вичікувально. Себто я намагалася дивитися на нього холодно й вичікувально, а насправді на моєму обличчі напевно був вираз Я-маленький-Бембі-не-стріляйте-будь-ласка, і я нічого не могла з цим удіяти. Ще бракувало того, щоб у мене затремтіла нижня губа.

Я не це мав на увазі. Ну ж бо, кажи!

Але Ґідеон промовчав. Він висмикнув шпильку з мого розпатланого волосся (моя складна зачіска з укладених на вухах жмутиків, напевно, наводила на думку, що в ній намагалася влаштувати гніздо пташина пара), взяв кучерик і накрутив його собі на палець. Іншою рукою він почав гладити моє лице, а потім нахилився й поцілував мене ще раз, цього разу вкрай обережно. Я заплющила очі — і тут же сталося те саме: мій розум перейшов у режим паузи. (Нічого не залишилося, крім «О-о-о!», «М-м-м-м-м!» та «Ще!».)

Але тривало це щонайбільше секунд із десять. Чийсь голос нервово вимовив поруч із нами: «О, знову починається?!»

Злякавшись, я легенько відштовхнула Ґідеона і втупилася просто в писок горгульї, що звисала сторч головою з хорів, під якими ми стояли. Точніше, це був привид горгульї.

Ґідеон відпустив мене, і його обличчя набуло нейтрального виразу. О Господи! Що він тепер про мене подумав? У його зелених очах нічого не відбивалося, хіба що легкий подив.

— Мені… мені здалося, я щось почула, — пробурмотіла я.

— Окей, — мовив він з протягом, зберігаючи доброзичливий тон.

— Ти мене почула, — сказала горгулья. — Ти мене почула!

Створіння було завбільшки з кішку, мордочка його теж нагадувала котячу, проте між великими загостреними рисячими вухами на його голові стирчало двійко круглястих ріжок, окрім того, на спині в нього росли крильця, а ззаду був довгий лускатий, як у ящірки, хвіст, що закінчувався трикутником. І цим хвостом створіння било, як ошпарене.

— Ти можеш мене ще й побачити!

Я була німа як риба.

— Мабуть, нам краще вирушити в дорогу, — сказав Ґідеон.

— Ти мене бачиш і чуєш! — захоплено вигукнула горгулья. Вона вже зістрибнула з хорів і тепер стрибала по лаві вгору-вниз. В істоти був голос застудженої охриплої дитини. — Я це помічаю!

Тільки б не помилитись, інакше я її ніколи не спекаюсь. Я підкреслено байдуже ковзнула поглядом по лавах, коли йшла до виходу. Ґідеон відчинив двері.

— Дякую, дуже мило! — сказала горгулья і вискочила на вулицю.

Вийшовши і собі, я примружилась і подивилася на небо. Було хмарно, сонцем і не пахнуло, але, як на мене, тільки-но почало вечоріти.

— Почекай! — крикнула мені істота і смикнула за поділ сукні. — Нам кров з носа треба поговорити! Гей, ти наступаєш мені на ноги… Не вдавай, що ти мене не бачиш. Я знаю, що це не так.

З її рота вилилося трохи води, і на моїх черевичках із ґудзиками з’явилася калюжка.

— Ой, вибач. Зі мною це трапляється тільки тоді, коли я хвилююся.

Я подивилася на причілок церкви. Імовірно, це був вікторіанський стиль, зі строкатими вітражами і двома гарненькими кучерявими вежами. Проста цегла чергувалася з кремово-білим тиньком, і разом вони утворювали симпатичний смугастий візерунок. Але хоч як високо я задирала голову, ніде не було видно жодної постаті чи горгульї. Дивно, що привид тинявся саме тут.

— Я ту-у-ут! — крикнув привид горгульї та заліз на стіну просто переді мною. Він рухався, як ящірка, всі примари так уміють. Якусь хвильку я дивилася на цеглу поруч з його головою, потім відвернулася.

Істота вже не була впевнена, що я її бачу.

— Ну, будь ласка! — сказала горгулья. — Було б так чудово — побалакати з ким-небудь іншим, окрім примари сера Артура Конан-Дойля.

Він аж ніяк не дурний, цей привид. Але я не піддалася на спокусу. Мені було його трохи шкода, але я знала, що ці створіннячка часом липнуть, як шевська смола до чобота, крім того, він завадив нашому поцілунку і через нього Ґідеон, напевно, вважає мене примхливою коровою.

— Будь ласка, будь ласка, будь ла-а-а-аска! — благала істота.

Але я і далі щосили її ігнорувала. У мене і без неї клопотів було по зав’язку.

Ґідеон підійшов до дороги і махнув рукою, зупиняючи таксі. Звісно, миттю під’їхало порожнє. Декому в таких справах завжди щастить. Або ж у них такий поважний вигляд. Візьмімо, наприклад, мою бабусю, леді Арісту. Досить їй зупинитися край хідника і строго подивитися, як водії таксі зараз же гальмують.

— Ти йдеш, Ґвендолін?

— Ти не можеш просто взяти й піти. — Хрипкий дитячий голосок бринів якось плаксиво, нестямно. — Ми тільки-но знайшли одне одного.

Якби ми були віч-на-віч, я, напевно, не витримала б і заговорила зі створінням. Попри гострі ікла й пазуристі лапи, воно було дуже миле і, напевно, мало не надто багато спілкування. (Привид сера Артура Конан-Дойля, в усякому разі, влаштувався б краще. А взагалі, що йому було робити в Лондоні?) Але якщо спілкуєшся з привидами перед кимось, тебе вважають (якщо пощастить) брехуном і блазнем або навіть (здебільшого) божевільним. Я не хотіла ризикувати, боячись, що Ґідеон вважатиме мене божевільною. До того ж остання горгулья-демон, з якою я розговорилася, так до мене причепилася, що я ледве могла сама піти в туалет.

Тому я з кам’яним обличчям сіла в таксі і всю поїздку дивилася просто перед собою. Ґідеон поруч цілу дорогу дивився у вікно. Водій розглядав у дзеркало заднього огляду наші костюми, підвівши здивовано брови, але мовчав, як стіна. За це його слід було поважати.

— Ось-ось проб’є пів на сьому, — сказав Ґідеон, очевидно, намагаючись почати нейтральну розмову. — Не дивно, що мені так хочеться їсти — аж живіт до спини тягне.

Тільки коли він це сказав, я відчула, що теж голодна. Через жахливий настрій за столом я не з’їла й половини сніданку в колі сім’ї, а шкільна їжа була, як завжди, неїстівна. З деякою тугою я подумала про такі апетитні канапки й коржики на столі в леді Тілні, які нам так і не довелося спробувати.

Леді Тілні! Тільки тепер я зрозуміла, що не завадило б мені й Ґідеонові домовитися про те, що трапилося з нами 1912 року. Історія геть вийшла з-під контролю, і я не мала ані найменшого поняття, як зреагують Вартові, що не розуміють жодних жартів щодо мандрівок у часі. Ґідеон і я зробили цей стрибок із завданням зчитати леді Тілні в хронограф (між іншим, я так і не зрозуміла, навіщо це потрібно, але важило все, бо, схоже, якщо я не помиляюся, тут ідеться щонайменше про порятунок усього світу). Але перш ніж ми встигли виконати завдання, з’явилися моя кузина Люсі та Пол — свого часу призвідники всієї цієї історії. Принаймні так вважають усі Ґідеонові родичі й він сам. Люсі та Пол нібито поцупили другий хронограф і сховалися з ним у часі. Кілька років не було ні звістки, ні чутки про них, аж тут вони з’явилися у леді Тілні й перевернули все наше чаювання догори ногами.

Але ту мить, коли з’явилися пістолети, я з переляку геть забула, пам’ятаю тільки, що в якийсь момент Ґідеон приклав пістолет до голови Люсі, а він взагалі не мав права брати його з собою. (Як я — свого мобільника, але ж мобільником нікого не застрелиш!) Після цього ми втекли до церкви. Але в мене постійно було відчуття, що вся історія з Люсі та Полом не така проста, як це хотіли подати де Віллерзи.

— Що ми скажемо з приводу леді Тілні? — запитала я.

— Гм, — Ґідеон втомлено потер рукою лоба. — Не те щоб нам треба брехати, але, напевно, в цьому разі було б розумніше промовчати про деякі речі. Найкраще буде, якщо говоритиму тільки я.

І знову цей знайомий командирський тон.

— Атож, — сказала я. — Я киватиму і триматиму язика за зубами, як і належить дівчині.

Мимоволі я схрестила руки на грудях. Чому Ґідеон не може поводитися нормально? Спочатку він мене цілує (і між іншим, не один раз!), а відразу по цьому тримається, як Великий Магістр із Ложі Вартових.

Кожен із нас дивився на вулицю зі свого вікна.

Першим перервав мовчанку Ґідеон, і мені це дало певну насолоду.

— Що трапилось? Кішка язичок украла?

Те, як він це сказав, мене дещо збентежило.

— Е-е-е?

— Так завжди питала мене матуся, коли я був маленький. Якщо я так само вперто дивився в одну точку, як ти зараз.

— У тебе є матуся? — Тільки після того, як я вимовила ці слова, я помітила, наскільки безглуздо звучало це питання. Господи!

Ґідеон підвів брову.

— А ти що думала? — запитав він, явно розвеселившись. — Що я — андроїд і зібрали мене дядько Фальк і містер Джордж?

— Хай там як, а в цьому щось є… А в тебе є твої дитячі світлини? — Уявивши Ґідеона немовлям, кругловидим і щокатим, я посміхнулася. — А де твої мама й тато? Вони теж живуть у Лондоні?

Ґідеон похитав головою.

— Батько мій помер, а мати живе в Антібі, на півдні Франції. — На якийсь момент його губи стиснулися в тонку смужку, і я вже думала, що він знову замовкне. Але тут він озвався: — З моїм молодшим братом і новим чоловіком, мсьє Називай-мене-татом-Бертеліном. У нього своя фірма, що виготовляє деталі з платини й міді для електронних пристроїв, і, очевидно, справи йдуть у нього як по маслу: у всякому разі, свою розкішну яхту він назвав «Крез».

Я була здивована. Стільки особистої інформації за один раз — це було зовсім не схоже на Ґідеона.

— О, там, певно, круто проводити канікули?

— Та певно! — уїдливо відповів він. — У них є басейн завбільшки з три тенісних поля, а на тій чортовій яхті всі крани золоті.

— Принаймні мені здається, це краще, ніж неопалюваний будиночок у Піблу[4].

Наша сім’я влітку принципово проводила всі відпустки в Шотландії.

— Якби моя сім’я жила в Південній Франції, я б їздила туди кожні вихідні. Навіть якби в них не було басейну і яхти.

Ґідеон глянув на мене з подивом.

— Справді? І як би ти це робила, якщо кожні кілька годин тобі доводиться стрибати в минуле? Не така вже й гарна штука, якщо ти цієї миті мчиш автострадою, долаючи півтори сотні кілометрів за годину.

— О!

Уся історія зі стрибками в часі була для мене занадто новою, щоб я могла думати про всі наслідки. Існувало всього дванадцять носіїв гена, розкиданих по різних століттях, і я досі не могла по-справжньому усвідомити, що я була одним із них. Узагалі-то ним мала б стати моя кузина Шарлотта, яка старанно готувалася до цієї ролі. Але моя мама хтозна-чому нахімічила з датою мого народження, і вийшло ні Богу свічка ні чорту кочерга. Точно так само, як у Ґідеона, у мене був вибір: контрольовано стрибати в часі за допомогою хронографа або ризикувати тим, що в будь-який момент у будь-якому місці може дійти до стрибка в часі, а це, як я вже знала з власного досвіду, не надто приємно.

— Потрібно просто взяти з собою хронограф, щоб мати змогу слушної миті елапсувати, — подумала я вголос.

Ґідеон гірко гмикнув.

— Атож, саме так можна подорожувати по всіх усюдах, а заразом познайомишся і з багатьма історичними місцями на маршруті. Але навіть якщо не враховувати, що ніхто мені не дозволить подорожувати з хронографом у багажі, що ти робила б без цієї штукенції? — Він дивився у вікно повз мене. — Через Люсі й Пола у нас є тільки один хронограф, чи ти вже забула? — Його тон знову став різким, як завжди, коли мова заходила про Люсі та Пола.

Я знизала плечима й теж дивилася у вікно. Таксі повзло в бік Пікаділлі, як віл у плузі. Авжеж, чудово. Година пік у центрі міста. Напевно, пішки було б швидше.

— Очевидно, ти досі так і не зрозуміла, що в майбутньому тобі не часто траплятиметься нагода залишити острів, Ґвендолін. — У голосі Ґідеона звучала гіркота. — Або це місто. Замість дозволити тобі відпочити в Шотландії, твоя сім’я повинна була б показати тобі великий далекий світ. Зараз для цього вже пізно. Налаштовуй себе на те, що все, що тобі ще хотілося б побачити, тобі доведеться розглядати в «Google Earth».

Водій таксі витягнув із кишені пошарпану книжечку в м’якій палітурці, відкинувся на спинку сидіння і незворушно поринув у читання.

— Але ти ж був… у Бельгії… і в Парижі, — сказала я. — Щоб звідти стрибнути в минуле і отримати кров від… як там його звали і як називалася ця штука…

— Так, звичайно, — перебив він мене. — Разом із дядьком, трьома Вартовими і костюмеркою. Мандрівка хоч куди! Не кажучи вже про те, що Бельгія, звичайно, страшенно екзотична країна. Кожен мріє побувати бодай три дні в Бельгії, чи не так?

Збентежена його несподіваною запальністю, я тихо запитала:

— А куди б ти хотів поїхати, якби міг вибирати?

— Ти маєш на увазі, якби на мені не було прокляття мандрівника в часі? Господи, я б не знав, із чого почати. Чилі, Бразилія, Перу, Коста-Ріка, Нікарагуа, Канада, Аляска, В’єтнам, Непал, Австралія, Нова Зеландія… — Він слабо посміхнувся. — Взагалі-то, будь-куди, крім хіба що Місяця. Але думати про те, що ти ніколи в житті не зможеш зробити, що за радість? Ми повинні пристосуватися до того, що наше життя в плані мандрівок буде одноманітним.

— Якщо не брати до уваги мандри в часі. — Я почервоніла, бо він сказав «наше життя» і це прозвучало якось… інтимно.

— Так, це хоч якась компенсація за постійний контроль і життя під замком, — сказав Ґідеон. — Якби не мандри в часі, я б давно вже помер від нудьги. Парадокс, але це так і є!

— А мені для того, щоб полоскотати нерви, вистачило б час від часу подивитися яку-небудь захопливу стрічку. Чесне слово.

Я сумно проводила поглядом велосипедиста, що спритно пробирався між застиглими автомобілями. Я хотіла додому! Машини перед нами не просувалися вперед ні на міліметр, що, вочевидь, цілком влаштовувало нашого водія.

— Якщо твоя сім’я живе на півдні Франції, то де живеш ти? — запитала я Ґідеона.

— Нещодавно я переїхав у власну квартиру в Челсі. Але я там буваю тільки, щоб прийняти душ і переночувати. Якщо взагалі буваю… — Він зітхнув.

Схоже, що в останні три дні він так само мало спав, як і я. А може, ще менше.

— Раніше я жив у свого дядька Фалька в Гринвічі, відколи мені виповнилося одинадцять. Коли моя мати познайомилася з месьє-якимось-там і вирішила поїхати з Англії, Вартові, звичайно, були проти. Тоді до моєї ініціації залишалося всього кілька років, і мені треба було ще багато чого навчитися.

— І твоя мама залишила тебе самого?! — Я була впевнена, що моя мама ніколи б так не вчинила.

Ґідеон знизав плечима.

— Я люблю свого дядька, він нормальний, якщо тільки не грає роль Великого Магістра Ложі. У будь-якому разі, він мені подобається в тисячу разів більше, ніж мій так званий вітчим.

— Але… — мені ледве вистачало мужності запитати, тож я прошепотіла: — Ти хіба не сумуєш за нею?

Юнак знову стенув плечима.

— Поки мені не стукнуло п’ятнадцять і можна було безпечно подорожувати, кожні канікули я проводив там. Крім того, моя мати щонайменше двічі на рік приїздить до Лондона. За офіційною версією — щоб зустрітися зі мною, насправді — щоб пустити на вітер грошенята мсьє Бертеліна. Вона грішитьлюбов’ю до шмоток, взуття та античних прикрас. І до макробіотичних[5] дорогих ресторанів.

Справді, схоже, вона мама просто з картинки.

— А твій брат?

— Рафаель? За цей час він став справжнім французом. Він називає месьє-якогось-там «татом» і коли-небудь успадкує платинову імперію. Щоправда, поки що все йде до того, що він і школи не закінчить: таке вже він ледащо. Йому більше подобається проводити час із дівчатами, ніж з книгами. — Ґідеон поклав руку на спинку сидіння позаду мене і тут же зреагував на зміну частоти мого дихання. — Чому ти дивишся так шоковано? Невже ти мене жалієш?

— Трішки, — відказала я щиро і подумала про одинадцятирічного хлопчика, якому довелося залишатися в Англії самотою. Під наглядом таємничих чоловіків, які змушували його тренуватися у фехтуванні і вчитися грати на скрипці. І поло! — Але Фальк насправді тобі навіть не дядько. Він така твоя родина, як дядькового служки дитина.

Позаду нас хтось різко загудів. Водій одним оком глянув у той бік і рушив, скоса позираючи при цьому в свою книгу. Мені залишалося тільки сподіватися, що розділ був не надто захопливий. Ґідеон, здавалося, взагалі не звертав на нього уваги.

— Фальк завжди ставився до мене, як до сина, — сказав він і криво посміхнувся. — Справді, не треба дивитися на мене, наче я Девід Копперфільд.

Що він верзе? Чому це я маю думати, що він — Девід Копперфільд?

Ґідеон застогнав.

— Я маю на увазі героя роману Чарльза Діккенса, а не фокусника. Ти взагалі коли-небудь береш книгу в руки?

Він став знову тим колишнім, чванькуватим Гідеоном. А то мені вже в голові наморочиться від щирої приязні й довірливості. Як не дивно, я навіть відчула полегшення, зрозумівши, що повернувся колишній огидник Ґідеон. Я надулась, як лопух на вогні, і трохи відсунулася від нього.

— Чесно кажучи, мені більше до душі сучасна література.

— Та невже? — Ґідеонові очі радісно зблиснули. — Наприклад?

Він не міг знати, що моя кузина Шарлотта довгі роки регулярно ставила мені те саме запитання, так само зарозуміло. І хоча я чимало читала і завжди могла спокійно відповісти на нього, та Шарлотта постійно презирливо називала мої книги «недостатньо вишуканими» або «маячнею для дівчаток», тому одного разу мені це набридло і я вирішила зіпсувати їй задоволення. Іноді треба віддавати людям тим же. Хитрість полягає в тому, щоб говорити впевнено і не затинаючись, і потрібно згадати бодай одного визнаного автора бестселерів, найкраще того, чию книгу ти справді читала. Крім того, є правило: що екзотичніше й химерніше звучить ім’я, то краще.

Я задерла підборіддя й подивилася Ґідеону просто в очі.

— Ну, наприклад, я із задоволенням читаю Ґеорґа Матуссека, мені подобається Воллі Ламб, Петр Сельвенікі, Лііза Тікаанен, як на мене, фінська література — повний ульот, у них особливе почуття гумору; ще Джек Август Мерріветер, хоча остання його книга мене трохи розчарувала; зрозуміло, Гелен Марунді, Тахуро Яшамото, Лоуренс Ділейні і, звичайно, Ґрімфук, Черковскі, Маланд, Пітт…

Ґідеон явно був спантеличений.

Я завела очі вгору.

— Рудольф Пітт, не Бред.

Куточки його рота злегка здригнулися.

— Хоча мушу сказати, що «Аметистовий сніг» мені абсолютно не сподобався, — торохкотіла я далі. — Забагато примхливих метафор, тобі не здається? Поки я читала, не могла позбутися думки, що це хтось інший написав під його ім’ям.

— «Аметистовий сніг»? — повторив Ґідеон, і зараз він по-справжньому посміхався. — О, так, мені він теж здався жахливо вигадливим. А от «Бурштинова лавина» мені дуже сподобалася.

Мені нічого не залишалося, як посміхнутися у відповідь.

— Атож, недаремно він дістав за «Бурштинову лавину» Державну літературну премію в Австрії. А як тобі Такоші Магуро?

— Ранні книги — досить непогано, але мене якось стомлює, що він раз у раз пише про свою дитячу травму, — сказав Ґідеон. — Найбільше з японських авторів мені подобаються Ямамото Кавасакі і Гарукі Муракамі.

Я хихотіла вже без упину.

— Муракамі справді існує!

— Я знаю, — сказав Ґідеон. — Шарлотта якось подарувала мені його книгу. Коли наступного разу ми з нею говоритимемо про літературу, я їй пораджу «Аметистовий сніг». Як там звали автора?

— Рудольф Пітт.

Шарлотта подарувала йому книгу? Як… м-м-м… мило з її боку. Стукне ж таке в голову. І що вони ще робили, крім як розмовляти про книги? Мій бешкетний настрій як вітром здуло. Як можна було взагалі сидіти і просто точити теревені з Ґідеоном, наче нічого між нами не було? Нам слід було б спочатку визначитися з деякими основними речами. Я подивилася на нього і набрала повітря, ще не знаючи точно, що я збираюся запитати.

Чому ти мене поцілував?

— Ми майже приїхали, — сказав Ґідеон.

Збита з пантелику, я виглянула у вікно. Справді, поки ми шпигали одне одного словами, водій, очевидно, відклав свою книгу вбік і рушив далі, збираючись якраз повернути до Королівського суду в Темплі, неподалік від якого був розташований головний штаб таємного товариства Вартових. За якусь хвилю авто завмерло на одному із зарезервованих паркувальних місць біля блискучого «бентлі».

— А ви впевнені, що ми можемо тут зупинятися?

— Усе гаразд, — запевнив його Ґідеон і вийшов із машини. — Ні, Ґвендолін, ти посидиш у таксі, поки я принесу гроші, — сказав він, дивлячись, що я намагаюся теж вийти. — І не забудь: про що б нас не питали, відповідатиму я. Я швидко.

— Лічильник цокає, — невдоволено буркнув водій.

Ми обидва дивились, як Ґідеон зник поміж старовинних будинків Темпла, і я тільки зараз зрозуміла, що залишилася в машині як гарантія того, що за проїзд буде сплачено.

— Ви з театру? — запитав водій.

— Що?

Що це за мерехтлива тінь над нами?

— Я просто подумав, що ви з театру. Бо вдягнені якось кумедно.

— Ні. Ми з музею.

З даху автомобіля долинало якесь шкрябання. Неначе на ньому вмостився якийсь птах. Великий птах.

— Що це?

— Що саме? — запитав водій.

— Мені здається, на даху ворона чи ще якась птаха, — сказала я з надією в голосі.

Але, зрозуміло, це не ворона звісила голову з даху й зазирала у вікно. Це була та сама горгулья з Белґравії. Побачивши мій збентежений погляд, котячий писочок зрадів, і на шибку вилився потік води.

РОЗДІЛ 2

Не стримати кохання, бо засувів

і дверей воно не знає;

І просякає все без ліку.

Нема початку і кінця, й крильми воно махає,

Й махатиме довіку.

Маттіас Клаудіус (1740–1815

— О то я тебе дивую, га? — крикнуло радісно створіння. Відколи я вийшла з таксі, воно знай лопотіло. — Не так-то просто спекатися такого, як я.

— Гаразд. Послухай…

Я нервово озирнулася на таксі. Водієві я сказала, що мені хоч трісни треба на свіже повітря, інакше я знепритомнію, і зараз він підозріло поглядав у наш бік і чудувався, чого це я балакаю зі стіною. Ґідеона не було й близько.

— А ще я вмію літати. — Для наочності горгулья розправила крила. — Як кажан. Швидше за будь-яке таксі.

— А тепер послухай мене: та обставина, що я можу тебе бачити, ще не означає, що…

— Бачити і чути! — перебила мене горгулья. — Ти хоч собі уявляєш, як рідко це трапляється? Остання, хто мене бачив, була мадам Тюссо[6], яка, на жаль, не надто цінувала моє товариство. Здебільшого вона бризкала на мене святою водою і читала молитви. Бідненька, вона була занадто чутлива. — Він закотив очі. — Ну, ти ж розумієш: забагато відрізаних голів…

Мені під ноги знову вилився потік води.

— Негайно припини!

— Вибач! Це все хвилювання. Невеликий спогад про той час, коли я був ринвою.

Я не вельми розраховувала на те, що мені вдасться позбутися його, проте мусила хоча б спробувати. По-дружньому. Тому я нахилилася, щоб наші очі були на одному рівні.

— Ти напевно чудовий хлопець, але ти не можеш залишатися зі мною. У моєму житті достатньо клопотів, і, відверто кажучи, знайомих привидів у мене досить. Тому, будь ласка, зникни.

— Я не привид, — ображено мовило створіння. — Я — демон. Або, вірніше, те, що від нього залишилося.

— І в чому ж різниця? — запитала я, втрачаючи надію здихатися його. — Мені не можна бачити ні привидів, ні демонів, утямив? Ти маєш повернутися до своєї церкви.

— У чому різниця?! Я б попросив… Привиди — це всього лише відбитки небіжчиків, які чомусь не змогли покинути цей світ. А я був демоном ще за життя. Ти не можеш горнути мене на одну купу з примарами. І, до речі, церква ця зовсім не моя. Мені просто подобалося там тинятися.

Водій таксі дивився на мене, роззявивши рота. Через відкрите вікно він, напевно, чув кожне слово, кожне моє слово.

Я потерла чоло.

— Мені все одно. Ти не можеш залишитися в мене.

— Чого ти боїшся? — створіння підійшло до мене ближче і схилило голову набік. — Сьогодні нікого не спалюють, як відьму, тільки тому, що вона бачить трохи більше за пересічних людей.

— Але сьогодні того, хто балакає з привидами і… е-е-е… демонами, відправляють до психлікарні, — сказала я. — Невже ти не розумієш, що… — я перервала сама себе. Усе було марно. По-дружньому я тут нічого не доб’юся. Тому я насупилася і сказала якнайгрубіше: — Тільки тому, що мені не пощастило і я можу тебе бачити, у тебе немає жодного права претендувати на моє товариство.

Але горгулья і вухом не повела.

— Зате ти маєш право претендувати на моє товариство, щасливиця…

— Коротше. Щоб ти зрозумів: ти заважаєш. Отож, будь ласка, йди звідси! — пирхнула я.

— Нікуди я не піду. Ти потім страшенно пошкодуєш. До речі, он іде твій друг коханий. — Він витягнув губи і заходився гучно цмокати, вдаючи поцілунок.

— Ах, стули писок. — Я побачила, як Ґідеон вийшов з-за рогу і сягнистим кроком рушив у мій бік. — І зникни вже нарешті.

Останні слова я прошипіла, не розтуляючи губ, як черевомовниця. Зрозуміло, на демона це не справило жодного враження.

— Не таким тоном, панночко! — мовив він задоволено. — Завжди пам’ятай прислів’я: «З чим прийшов, з тим і підеш».

Ґідеон був не один, за ним я побачила овальну постать містера Джорджа. Йому доводилося бігти, аби встигати за Ґідеоном. Зате вже здалеку він посміхався мені.

Я випросталася і розгладила сукню.

— Ґвендолін, слава Богу! — сказав містер Джордж, витираючи хустинкою піт із чола. — 3 тобою все гаразд, моя дівчинко?

— Товстун ухекався, — кинув демон.

— Усе гаразд, містере Джордж. У нас було тільки кілька… е-е-е… невеликих клопотів…

Ґідеон, який саме віддавав водієві гроші, застережливо зиркнув на мене через дах автомобіля.

— …з часом, — пробурмотіла я і відвела очі на водія, що, хитаючи головою, виїхав із паркувального місця і поїхав геть.

— Так, Ґідеон уже сказав, що виникли певні складнощі. Важко собі уявити, що в нашій системі є слабка ланка. Ми повинні все ґрунтовно проаналізувати. І, можливо, дещо переосмислити. Але найголовніше, що з вами обома нічого не сталося. —

Містер Джордж запропонував мені свою руку, що здавалося трохи дивним, адже він майже на півголови був нижчий за мене. — Ходімо, дівчинко, нам ще треба дещо зробити.

— Взагалі-то я хотіла б якнайшвидше потрапити додому, — почала я.

Горгулья видерлася по ринві та перебиралася уздовж будівлі, висячи на риштаку і співаючи на всю горлянку «Friends will be friends»[7].

— Звичайно, звичайно, — сказав містер Джордж. — Але ти пробула сьогодні в минулому тільки три години. Щоб до завтрашнього полудня точно нічого не сталося, тобі потрібно ще якусь годину поелапсувати. Не хвилюйся, нічого особливого. У затишному підземному приміщенні, де ти зможеш зробити домашні завдання.

— Але моя мама напевно чекає мене і хвилюється!

Крім того, сьогодні середа, а отже, у нас на обід — курка-гриль і смажена картопля. Це не кажучи вже про те, що вдома на мене чекали ванна і моє ліжко.

У такій ситуації змушувати мене ще робити домашні завдання — це було вже нахабство! Хто-небудь мав просто написати пояснювальну записку. Оскільки Ґвендолін тепер щодня перебуватиме в іншому часі з важливою місією, вона звільняється від обов’язку робити домашні завдання.

Демон на даху і далі кричав як найманий, і мені потрібно було щосили стримуватися, щоб не виправляти його помилки. Завдяки «Singstar»[8]

і вечіркам із караоке, що влаштовуються у домівці моєї подруги Леслі, я пам’ятала всі тексти «Queen» і точно знала, що в цій пісні немає ніякого слова «огірок».

— Дві години цілком достатньо, — зауважив Ґідеон, який знову робив такі великі кроки, що ми з містером Джорджем ледве за ним встигали. — Потім вона зможе поїхати додому і виспатися.

Я ненавиджу, коли в моїй присутності про мене говорять у третій особі.

— Атож, і вона з нетерпінням цього очікує, — сказала я, — бо дуже втомилася.

— Ми зателефонуємо твоїй мамі й пояснимо, що ти будеш удома найпізніше годині о десятій, — запропонував містер Джордж.

Десята? Прощавай, курка-гриль. Можу закластися на що завгодно, що мій обжерливий братик прикінчить її набагато раніше.

— «When you’re through with life and all hope is lost…»[9] — співав демон, чи то літаючи, чи чіпляючись за цегляну стіну, поки витончено не приземлився на асфальті біля моїх ніг.

— Ми скажемо, що в тебе ще заняття, — сказав містер Джордж, звертаючись більше до самого себе. — Про свої відвідини 1912 року ти їй краще не розповідай, адже вона думає, що ми послали тебе для елапсування в 1956 рік.

Ми саме дійшли до дверей штаб-квартири Вартових. Тут контролювали подорожі в часі вже багато століть. Де Віллерзи нібито ведуть свій рід від самого графа Сен-Жермена, найвідомішого мандрівника в часі по чоловічій лінії. Ми, Монтрози, ведемо жіночу лінію, що для де Віллерзів, у першу чергу, означає, що нас можна не брати до уваги.

Саме граф Сен-Жермен винайшов контрольовані мандри в часі за допомогою хронографа, і він же зажадав, щоб усіх дванадцятьох мандрівників у часі конче зчитали в хронограф.

Наразі в хронографі бракувало тільки Люсі, Пола, леді Тілні та ще якоїсь «клави», придворної дами, ім’я якої я ніяк не могла запам’ятати. У них усіх треба було ще виманити пару крапель крові.

Але головним питанням було: що трапиться, коли в хронограф одного разу зчитають усіх дванадцятьох мандрівників і коло замкнеться? Схоже, що точно цього ніхто не знав. І взагалі, Вартові тримались, як справжнісінькі лемінги, коли мова заходила про графа Сен-Жермена. Сліпе поклоніння ніяк не порівняєш із їхньою поведінкою!

Мені ж варто було подумати про графа, як у буквальному сенсі слова стискало горло, адже єдина моя зустріч з ним у минулому була далеко не приємною.

Переді мною містер Джордж важко підіймався сходами. У його невеликій круглій постаті було щось втішне. У всякому разі, він був єдиним у цьому співтоваристві, кому я хоч трохи довіряла. Крім, звичайно, Ґідеона, хоча ні, це не можна було назвати довірою.

Будівля Ложі зовні нічим не відрізнялася від інших будинків у вузьких провулках навколо церкви Темпла, в яких переважно розміщувались адвокатські бюро і контори доцентів інституту правознавства.

Втім, я знала, що штаб був набагато більшим і значно розкішнішим, аніж можна було подумати, дивлячись на будівлю зовні, і що насамперед його підземні площі простягалися ген- ген.

Біля дверей мене затримав Ґідеон і шепнув:

— Я сказав, що ти не на жарт налякана, тому, якщо хочеш сьогодні вчасно потрапити додому, виглядай так, наче ти й справді ні жива ні мертва.

— Я думала, я весь час так виглядаю, — пробурмотіла я.

— Вас чекають у Драконячій залі, — сказав містер Джордж, відсапуючись уже нагорі. — Ідіть уперед, я тільки попрошу місіс Дженкінс приготувати вам що-небудь поїсти. Ви, напевно, дуже голодні. Є якісь особливі побажання?

Перш ніж я встигла висловити якісь побажання, Ґідеон схопив мене за руку й потягнув далі.

— Донесхочу! — встигла я ще крикнути містеру Джорджу через плече, і Ґідеон втягнув мене через двері в черговий коридор.

У своїй довгій сукні я насилу трималася на ногах.

Демон-горгулья граційно стрибав біля нас.

— Як на мене, манери у твого друга геть незграбні, — мовив демон. — Отак зазвичай тягнуть козу з базару.

— Та не лети ти так, — сказала я Ґідеону.

— Що раніше ми з цим упораємося, то раніше ти потрапиш додому.

У його голосі бриніла турбота чи він просто хотів мерщій мене позбутися?

— Звичайно, але… Може, я б теж хотіла бачити все навіч, ти про це не думав? У мене купа питань, і мені набридло, що ніхто на них не відповідає.

Ґідеон трохи стишив ходу.

— Зараз все одно ніхто не відповідатиме на твої питання. Сьогодні вони всі хочуть дізнатися, як це вийшло, що Люсі й Пол нас підстерегли. І, на жаль, ти досі — наша головна підозрювана.

Слівце «наша» увійшло мені, як ніж у серце, аж досада взяла.

— Я єдина, хто в усьому цьому нічогісінько не тямить!

Ґідеон зітхнув.

— Я вже одного разу намагався тобі втовкмачити. Зараз ти, можливо, і не знаєш нічого і… ні в чому не винна, але ніхто не знає, що ти зробиш у майбутньому. Не забувай, що ти й тоді можеш мандрувати в минуле, а отже, можеш попередити Люсі та Пола про наш візит. — Він замовк. — Ет… могла б попередити.

Я пустила очі під лоба.

— І ти теж! І взагалі — чого це має бути хтось із нас? Хіба не могла Марґрет Тілні сама собі залишити повідомлення в минулому? Або Вартові? Вони могли дати мандрівникові листа, з цього часу в той…

— Агов?! — почулося від демона, який летів над нами. — Хто-небудь може мені пояснити, про що це ви зараз говорили? Я в цьому ні бум-бум.

— Звичайно, є кілька можливих пояснень, — сказав Ґідеон і рушив ще повільніше. — Але сьогодні мені здалося, що Люсі та Пол справили враження на тебе. — Він зупинився, відпустив мою руку і серйозно подивився на мене. — Ти б з ними поговорила, вислухала б їхні побрехеньки, можливо, ти навіть самохіть дала б свою кров для вкраденого хронографа, якби не я.

— Ні, не дала б, — заперечила я. — Але я б справді хотіла вислухати їх. Вони не здалися мені якимись підлими.

Ґідеон кивнув.

— Бачиш, це саме те, що я маю на увазі. Ґвендолін, ці люди збираються зруйнувати Таємницю, яку зберігали сотні років. Вони хочуть отримати для себе те, що їм не належить. І для цього їм потрібна лише наша кров. Я не думаю, що є щось, що могло їм завадити це отримати.

Він прибрав з лоба неслухняне пасмо, і я мимоволі затримала подих.

Боже, такий він був гарний, хоч малюй! Ці зелені очі, красиво вигнута лінія губ, бліда шкіра — все в ньому було досконале. Крім того, від нього йшов такий запах, що я якусь секунду гралася з думкою просто опустити голову йому на груди. Але, звичайно, я цього не зробила.

— Може, ти забув, що ми теж хочемо їхньої крові. І це ти тримав пістолет біля скроні Люсі, а не навпаки, — зауважила я. — У неї не було зброї.

Між бровами Ґідеона залягла гнівна зморшка.

— Ґвендолін, не будь наївною. Хай там як, але нас заманили в засідку. У Люсі та Пола була озброєна підтримка, щонайменше четверо проти одного.

— Двох! — викрикнула я. — Я теж там була.

— П’ятеро, якщо рахувати леді Тілні. Якби не мій пістолет, ми, можливо, вже б і дуба врізали. У всякому разі, вони могли б силою взяти в нас кров, адже саме для цього і прийшли. І ти хочеш з ними поговорити?

Я прикусила губу.

— Гей! — втрутився демон. — Може, хтось згадає про мене?

Я вже геть заплутався!

— Я розумію, що ти спантеличена, — зауважив Ґідеон, пом’якшивши тон, у якому все-таки відчувалась очевидна зарозумілість. — Тобі довелося занадто багато пережити і дізнатися в останні кілька днів. Ти була цілком не підготовлена. Як би ти могла зрозуміти все, про що зараз йдеться? Тобі треба додому, в ліжко. Тож давай мерщій відбудемо це. — Він знову взяв мене за руку і потягнув уперед. — Я говоритиму, а ти підтвердиш мою розповідь, гаразд?

— Так. Ти повторив це вже разів двадцять, — відповіла я роздратовано і зупинилася перед мідною табличкою «Для дам» на підлозі. — Ви можете почати без мене, мені вже з червня 1912 року треба в туалет.

Ґідеон відпустив мене.

— Ти сама знайдеш дорогу нагору?

— Звичайно, — відказала я, хоча не була впевнена, чи можна покластися на моє вміння орієнтуватися. У цьому будинку забагато коридорів, сходів, кутків і дверей.

— Дуже добре. Цігенпетера[10] ми вже здихалися, — сказав демон. — Зараз ти мені зможеш спокійно пояснити, що тут діється.

Я почекала, поки Ґідеон зник за найближчим рогом, відчинила двері в туалет і грубо сказала створінню:

— Ну давай, іди хутчіш!

— Що?! — демон-горгулья закопилив губи. — У туалет? Ну, знаєш, мені здається, це якось…

— Мені байдуже, що тобі здається. Небагато знайдеться місць, де можна спокійно спілкуватися з демонами, і я не хочу ризикувати тим, що нас хтось може почути. Давай швидше!

Демон затиснув собі ніс і знехотя рушив слідом за мною в туалет. Тут ледь чутно пахло дезінфекційним засобом і лимоном.

Я зазирнула в кабінку. Нікого не було.

— Так. Тепер слухай мене. Я розумію, що так швидко від тебе не відкараскаюся, але якщо ти хочеш у мене залишитися, тобі доведеться дотримуватися певних правил. Ясно?

— Не колупатися в носі, не вимовляти непристойні слова, не лякати собак… — заторохкотів, як горохом у бочку, демон.

— Що? Ні. Я хочу, щоб ти поважав моє особисте життя. Я хочу вночі й у ванній бути сама, і коли мене хтось цілує, — у цьому місці мені довелося ковтнути, — я не хочу, щоб хтось за мною підглядав. Ясно?

— Тс-с-с! — просичав демон. — І це говорить та, яка затягла мене в туалет.

— Ну то що, домовилися? Ти поважатимеш моє особисте життя?

— Я нізащо не дивитимусь, як ти приймаєш душ або — і-і- і-і, не доведи Господи! — коли ти цілуєшся, — відрубав демон. — Цього ти точно можеш не боятися. І, як правило, мені нудно спостерігати за людьми, коли ті сплять. Хропіння, слина… я вже мовчу про все інше…

— Крім того, ти не повинен втручатися до розмови, якщо я перебуваю в школі або з кимось розмовляю. І, заради Бога, якщо ти не можеш не співати, то співай, коли мене немає поблизу!

— Я дуже добре можу імітувати гру на трубі, — сказав демон. — Або на поштовому ріжку. У тебе є собака?

— Hi! — глибоко зітхнула я. Для цього хлопця мені знадобляться не просто нерви — цілі мотузки.

— А ти не могла б купити якого-небудь? У найгіршому разі й кішка підійде, але вони такі задавакуваті й не дозволяють себе так добре дражнити. Деякі птахи теж можуть мене бачити. У тебе є птахи?

— Моїй бабусі тварини — як сіль в оці, — сказала я і втрималася, щоб не додати, що невидимі хатні тварини — теж. — Гаразд, почнемо спочатку. Мене звуть Ґвендолін Шеферд. Дуже приємно познайомитися з тобою. — Ксемеріус, — сказав демон-горгулья і широко посміхнувся — Дуже приємно. — Він заліз на вмивальник і подивився мені в очі. — Справді! Дуже, дуже приємно! Ти мені купиш кішку?

— Ні! А тепер катай звідси, мені справді потрібно в туалет.

— Буе! — Ксемеріус прожогом вилетів крізь двері, не відчиняючи їх, і я почула, як він у коридорі знову затягнув «Friends will be friends».

Я затрималася в туалетній кімнаті набагато довше, ніж це було потрібно. Я старанно вимила руки і кілька разів щедро хлюпнула холодною водою в обличчя, сподіваючись дати лад своїм думкам. Але вони й далі крутилися, наче рій. Глянувши в люстро, я побачила, що моя зачіска нагадує щось на кшталт воронячого гнізда, і я спробувала пригладити волосся пальцями, намагаючись підбадьорити сама себе. Як це зробила б Леслі, якби була поруч: «Усього пару годин, Ґвендолін, і все буде позаду. Агов, і при тому, що ти страшенно втомилась і зголодніла, вигляд ти маєш цілком непоганий!»

Моє відображення з темними колами навколо очей дивилося на мене докірливо.

— Гаразд, це я збрехала, — зізналась я. — Вигляд у тебе жахливий. Але, врешті-решт, бувало й гірше. Наприклад, коли в тебе була вітрянка. Тож вище голову! У тебе все вийде.

У коридорі Ксемеріус висів сторч головою на лампі, мов кажан.

— А тут лячно! — повідомив він. — Щойно повз мене пройшов однорукий тамплієр. Ти його знаєш?

— Ні, — відказала я. — Дякувати Богу, не знаю. Ходімо, нам туди.

— А ти мені поясниш усе про мандрівки в часі?

— Та я сама нічого не розумію.

— А кішку мені купиш?

— Ні.

— Але я знаю, де можна взяти задурно. Ой, дивися, всередині обладунків — людина.

Я крадькома глянула на обладунки. Мені справді здалося, що за заборолом зблиснули чиїсь очі. Це був той самий лицар в обладунках, якого я вчора жартома поплескала по плечу, вважаючи, що це просто прикраса.

Схоже, вчора було багато років тому.

Перед входом до Драконячої зали я побачила місіс Дженкінс, секретарку. Вона несла тацю поперед себе й була вельми вдячна, коли я притримала їй двері.

— Поки що тільки чай і кекси, люба, — сказала вона, посміхаючись так, наче вибачалася. — Місіс Мелорі давно пішла додому, тож мені потрібно ще попошукати на кухні, чи є з чого приготувати щось для голодних дітей.

Я ввічливо кивнула, але була впевнена, що в бурчанні з мого живота легко вгадувалося: «То замов що-небудь у китайському ресторанчику!»

У залі нас уже чекали: дядько Ґідеона — Фальк, який бурштиновими очима і копицею сивого волосся постійно нагадував мені вовка, доктор Байт у своєму вічно чорному костюмі й, на мій подив, учитель з англійської мови та історії, містер Вітмен, на прізвисько Білченя. Мені одразу стало якось удвічі ніяково, і я почала смикати блакитні стрічки на сукні. Сьогодні вранці містер Вітмен зловив мене і мою подругу Леслі, коли ми прогулювали урок, і дав нам прочуханки. Крім того, він забрав папку зі всією зібраною Леслі інформацією. Ми припускали, що він належить до Внутрішнього Кола Вартових, але тепер цей факт можна було вважати офіційно підтвердженим.

— А ось і ти, Ґвендолін, — мовив Фальк де Віллерз приязно, але без посмішки.

Йому не завадило б поголитися, але, можливо, він належав до тих чоловіків, які зранку голяться, а ввечері вже мають такий вигляд, ніби спеціально відрощували триденну бороду. Можливо, річ була в щетині навколо рота, але Фальк зовні був помітно напруженіший і серйозніший, аніж учора або навіть сьогодні вдень. Такий собі знервований вовк-ватажок.

Містер Вітмен підморгнув мені, а доктор Байт пробурчав щось нерозбірливе, в чому можна було вгадати слова «жінки» і «пунктуальність».

Біля доктора Байта, як завжди, перебував привид білявого хлопчика — Роберта, який, схоже, був єдиним, хто мені справді зрадів: він посміхнувся осяйною посмішкою. Роберт був сином доктора Байта, що потонув у семирічному віці в басейні й відтоді ходив назирці за своїм батьком — як привид. Окрім мене його, зрозуміло, ніхто не міг бачити, а я через постійну присутність доктора Байта не зуміла як слід поговорити з Робертом, щоб хоча б дізнатися, чому він досі залишається на цьому світі.

Ґідеон стояв, схрестивши руки на грудях і спершись на одну з оздоблених різьбленими панелями стін. Він коротко ковзнув поглядом по мені й витріщився на кекси на таці, яку принесла місіс Дженкінс. Сподіваюся, він теж зголоднів, як і я.

Ксемеріус ввалився в кімнату переді мною і схвально озирнувся.

— Хай йому грець, — мовив він, — халабуда нівроку!

Він обійшов залу по колу, розглядаючи витончену різьбу по дереву, на яку я особисто могла б дивитися нескінченно. Над усе подобалася мені русалка над канапою. Кожна лусочка вирізана була з любов’ю до деталей, а хвіст її мінився всілякими блакитними і бірюзовими тонами. Але свою назву Драконяча зала дістала від величезної фігури дракона, яка розташовувалась на стелі між люстрами і так скидалася на справжнього дракона, що здавалося, ніби будь-якої миті вона розправить крила й полетить.

Побачивши Ксемеріуса, маленький Роберт розкрив очі від подиву і сховався за ноги доктора Вайта.

Я б охоче заспокоїла його, сказавши: «Він не кусається, він просто хоче гратися» (сподіваючись, що це правда), але розмовляти з привидом про демона перед людьми, які не могли бачити ані того, ані іншого, ні до чого.

— Я подивлюся, чи є на кухні ще щось їстівне, — сказала місіс Дженкінс.

— Вам уже давно треба було йти додому, місіс Дженкінс, — кинув Фальк де Віллерз. — Останнім часом ви забагато працюєте понаднормово.

— Так-так, ідіть додому, — різко загадав доктор Байт. — Ніхто з голоду не вмирає.

Не вмирає?! Я вмираю! І я була впевнена, що Ґідеон подумав те саме. Ми зустрілись очима, і він посміхнувся.

— Але кекси — це якраз не те, що може вважатися корисною вечерею для дітей, — заперечила місіс Дженкінс, щоправда, мовила це тихо, наче сіяла мак.

Звичайно, ні Ґідеон, ні я — ми вже не були дітьми, але пристойну вечерю ми заслужили. Шкода, що місіс Дженкінс була єдиною людиною, яка була за нас, проте вона тут, на жаль, нічого не вирішувала. У дверях вона зіткнулася з містером Джорджем, який досі важко дихав і до того ж тягнув два важких фоліанти у шкіряній палітурці.

— А, місіс Дженкінс, — сказав він. — Дякую за чай. Вам уже давно час бути вдома, закрийте тільки, будь ласка, бюро на ключ.

Місіс Дженкінс скривилася, як середа на п’ятницю, але ввічливо відповіла:

— До завтра.

Важко сопучи, містер Джордж зачинив за нею двері й поклав товсті книги на стіл.

— Ну ось. Можна починати. Хоча ми, четверо Вартових Внутрішнього Кола, і не можемо ухвалювати остаточні рішення, але завтра зберемося майже в повному складі. Доведеться, як завжди, обійтися без Сінклейра і Гоукінса, та вони обидва передали свої голоси мені. Сьогодні ми повинні лише загалом визначити напрямок.

— Давайте сядемо. — Фальк показав на стільці, що стояли навколо столу якраз під фігурою дракона, і всі посідали.

Ґідеон повісив свій сурдут на спинку стільця, що стояв навскоси проти мого, і закачав рукави.

— Я ще раз повторю: Ґвендолін нема чого тут робити. Вона втомилася, в неї вже душа в п’ятах. їй треба елапсувати, а тоді ще й хтось має відвезти її додому.

«А спершу нехай хто-небудь замовить піцу з додатковою порцією сиру».

— Не переймайся, Ґвендолін тільки коротко викладе свої враження, — мовив містер Джордж. — А потім я сам відведу її в підвал до хронографа.

— Щось вона не надто перелякана на вигляд, — пробурчав чорний містер Байт.

Роберт, привид хлопчика, стояв позаду його стільця і з цікавістю дивився в бік канапи, де розсівся Ксемеріус.

— Що це за штука? — запитав він мене.

Звісно, я нічого не відповіла.

— Я не штука. Я — близький друг Ґвендолін, — відповів замість мене Ксемеріус і показав йому язика. — Може, навіть її кращий друг. Вона мені купить собаку.

Я суворо подивилася на канапу.

— Сталося неможливе, — кинув Фальк. — Коли Ґідеон і Ґвендолін з’явилися у леді Тілні, на них уже чекали. Усі присутні можуть підтвердити, що ми абсолютно довільно вибрали дату і час їхніх відвідин. А проте Люсі й Пол були вже там. Це не може бути простим збігом.

— Значить, хтось розповів їм про цей візит, — сказав містер Джордж, гортаючи один із фоліантів. — Уся причина в тому — хто?

— Скоріше — коли, — буркнув доктор Байт, дивлячись при цьому на мене.

— І з якою метою, — докинула я.

Ґідеон миттю насупився.

— Мета очевидна. їм потрібна наша кров, щоб зчитати її у вкрадений хронограф. Тому вони подбали про підмогу.

— Але в записах нема ані слова про ваш візит, — зауважив містер Джордж. — При цьому ви контактували щонайменше з трьома Вартовими, не кажучи вже про охорону, яка стояла на сходах. Ви не пам’ятаєте імен?

— Нас прийняв сам перший секретар, — Ґідеон прибрав із лоба пасмо. — Бурґес чи якось так… Він сказав, що для елапсування надвечір прибудуть брати Джонатан і Тімоті де Віллерзи і що леді Тілні вже елапсувала рано-вранці. Якийсь там Вінслі довіз нас дрожками до Белгравії. Він мав чекати на нас під дверима, але, коли ми вийшли з будинку, дрожки як корова язиком злизала. Нам довелося тікати пішки й ховатися, чекаючи, поки ми не стрибнемо назад у часі.

Я відчула, що червонію, згадавши, як ми ховалися. Я похапцем узяла кекс, нахилившись так, щоб волосся впало на обличчя.

— Цього дня доповідь складав Хранитель Внутрішнього Кола, якийсь Френк Майн. Там лише кілька рядків, трохи про погоду, ще про демонстрації суфражисток[11] у центрі міста і про те, що леді Тілні вчасно з’явилася для елапсування. Жодних особливих пригод. Близнюки де Віллерзи не згадані, але в ті роки вони теж були членами Внутрішнього Кола. — Містер Джордж зітхнув і закрив фоліант. — Дуже дивно. Схоже на змову у власних лавах.

— І головне питання залишається: як могли Люсі й Пол знати, що ви вдвох цього дня, в цю годину з’явитеся у леді Тілні? — здивувався містер Вітмен.

— Хух! — вимовив Ксемеріус на канапі. — Забагато імен — мені вже в голові морочиться!

— Це й дурень зрозуміє, — відрубав доктор Байт, не зводячи з мене погляду.

Усі задумливо й похмуро дивилися перед собою, включаючи мене. Я нічого не зробила, але, очевидно, всі інші вважали, що я коли-небудь у майбутньому відчую потребу розповісти Люсі та Полу, коли ми прийдемо до леді Тілні, і це хтозна-чому. Усі ці думки збивали мене з пантелику: що більше я міркувала, то нелогічнішим мені все це здавалося. Аж раптом мені здалося, що я сама — як порошинка в оці.

— Що це за йолопи тут зібралися? — мовив Ксемеріус і зістрибнув із канапи, щоб тут же повиснути на люстрі сторч головою. — Мандри в часі? Я багато побачив, але навіть для мене це нечувано.

— Одного не розумію, — сказала я. — Чому ви вирішили, що у звіті має щось бути написано про наш візит, містере Джордж? Я маю на увазі, якби там щось про нас було, ви побачили б це раніше і тоді знали б, що ми цього дня там були і що там сталося. Чи це як у фільмі з Ештоном Катчером[12]? Щоразу, коли хтось із нас вирушає в минуле, змінюється наше майбутнє?

— Це вельми цікаве й дуже філософське питання, Ґвендолін, — сказав містер Вітмен так, наче ми були на уроці. — Я хоч і не знаю фільму, який ти згадала, але справді, за законами простої логіки найменші зміни в минулому можуть неабияк вплинути на майбутнє. От у Рея Бредбері є оповідання, де…

— Може, перенесемо філософські дискусії на інший час? — перебив його Фальк. — Я б хотів зараз дізнатися подробиці пастки, влаштованої в будинку леді Тілні, а також — як вам вдалося втекти.

Я подивилася на Ґідеона. Нехай розповість свою версію без пістолета. Я взяла ще один кекс.

— Нам пощастило, — сказав Ґідеон, незворушний, як і раніше. — Я одразу помітив, що щось не так. Леді Тілні не здивувалась ні на крихту, побачивши нас. Стіл був накритий, а коли неждано-негадано з’явилися Пол і Люсі, а в дверях виник ключник, ми з Ґвендолін рвонули через сусідню кімнату і сходи для слуг. Дрожки зникли, тож ми просто чкурнули геть.

Схоже було, що брехав він, як із книжки. Ні рум’янцю, ні тремтіння вій, ні напруженого погляду вгору, ані найменшої невпевненості в голосі. 1 все одно мені здавалося, що його історії чогось бракує, щоб у неї можна було вірити.

— Дивно, — зауважив доктор Байт. — Якщо пастка була запланована, то вони, найімовірніше, мали б зброю і нізащо не дали б вам утекти.

— У мене паморочиться голова, — сказав Ксемеріус, лежачи на канапі. — Ненавиджу ці складні дієслова в минулому і майбутньому часі, та ще й упереміш з умовним способом.

Я нетерпляче дивилася на Ґідеона. Зараз йому доведеться щось вигадати, якщо він не хоче змінювати свою без-пістолета-версію.

— Я думаю, ми їх просто заскочили зненацька, — сказав Ґідеон.

— Гм, — сказав Фальк.

Судячи з облич решти, вони теж не були до кінця переконані. Не дивно! Ґідеон усе зіпсував! Якщо вже брехати, то потрібно приплести деталі, які нікогісінько не цікавлять.

— Мий справді все зробили дуже швидко! — заторохтіла я, наче вітряк. — Сходи для прислуги були, вочевидь, щойно натерті мастикою, я майже посковзнулася, власне, я більше ковзала по сходах, ніж спускалася. Якби я не втрималася за перила, то лежала б зараз зі зламаним карком у 1912 році. А що, до речі, відбудеться, якщо хтось віддасть кінці в минулому? Чи повернеться тіло назад? У всякому разі, нам пощастило, що двері внизу були відчинені — якась служниця саме верталася із закупами. Товста білявка. Я думала, Ґідеон зіб’є її з ніг, а в кошику були яйця — це вже геть було б по-свинському. Але ми проскочили повз неї і помчали щодуху вулицею. Я навіть водянку натерла собі на нозі.

Ґідеон відкинувся на стільці і схрестив руки на грудях. Я не могла витлумачити його погляд, але в ньому точно не було ні грама схвалення або вдячності.

— Наступного разу взую кросівки, — заявила я.

Навколо запала цілковита тиша. Я взяла ще один кекс. Крім мене, схоже, ніхто не хотів їсти.

— У мене є теорія, — сказав містер Вітмен, покручуючи перстень-печатку на правій руці. — І що довше я про це думаю, то дужче переконуюсь, що маю рацію. Якщо…

— Я почуваюся повним дурнем, повторюючи знову і знову одне й те саме. Але їй не слід бути під час цієї розмови, — сказав Ґідеон.

Я відчула, як поколювання в серці перетворилося на щось серйозніше. Я вже не була ображена — я була розлючена.

— Що не скаже, то зав’яже, — погодився доктор Байт. — Дозволити їй бути присутньою при наших роздумах — це вкрай нерозважливо.

— Але нам потрібні і спогади Ґвендолін теж, — сказав містер Джордж. — Будь-яка деталь про одяг, слова або зовнішній вигляд може виявитися вирішальною підказкою про те, в якому часі перебувають Люсі й Пол.

— Вона не забуде про це і завтра, і післязавтра, — мовив Фальк де Віллерз. — Як на мене, справді найкраще буде, якщо ти відведеш її зараз на елапсування, Томасе.

Містер Джордж схрестив руки на своєму великому животі й мовчав.

— Я відведу Ґвендолін в… до хронографа і простежу за стрибком, — пообіцяв містер Вітмен і відсунув стілець.

— Гаразд, — кивнув Фальк. — Дві години буде більш ніж достатньо. Після повернення на неї має очікувати хтось із адептів, ти нам потрібен тут.

Я запитально подивилася на містера Джорджа. Він, здавшись, тільки знизав плечима.

— Ходімо, Ґвен, — містер Вітмен був уже на ногах. — Що раніше ти з цим скінчиш, то раніше опинишся в ліжку, тоді завтра в школі в тебе не буде проблем. Між іншим, я з нетерпінням чекаю на твій твір про Шекспіра.

Матінко моя! Нерви в нього, напевно, залізні! У такий момент говорити про Шекспіра!

Я подумала, чи не слід мені заперечити, але вирішила промовчати. Я, власне, взагалі не хотіла продовження цієї недоумкуватої балаканини. Я хотіла тільки додому і мерщій забути про все, включаючи Ґідеона. Нехай пережовують свої таємниці в цій дурнуватій залі, поки не попадають від утоми. Особливо я зичила це Ґідеону. А потім нехай йому насниться кошмар, який він не відразу забуде.

Ксемеріус має слушність: усі вони тут йолопи.

Нерозумно було тільки, що я все одно дивилася на Ґідеона, думаючи при цьому про щось геть навіжене типу: «Якщо він зараз мені посміхнеться, я йому все прощу».

Чого він, звичайно, не зробив. Натомість він ковзнув по мені байдужим поглядом, і було абсолютно не зрозуміло, що коїться у нього в голові. У якийсь момент думка про те, що ми цілувалися, зникла, і я чомусь згадала віршики, які постійно декламувала Синтія Дейл, наш шкільний гуру в коханні: «Очі зелені, жаб’яча вдача… Жаби кохають?! Хто це де бачив?..»

— На добраніч, — вимовила я з гідністю.

— На добраніч, — відповіли всі. Тобто всі, крім Ґідеона.

Він зауважив:

— Не забудьте зав’язати їй очі, містере Вітмен.

Містер Джордж обурено пирхнув. Поки містер Вітмен відчиняв двері й випроваджував мене в коридор, я встигла ще почути, як містер Джордж сказав:

— А ви не думаєте, що саме таке неприязне ставлення може стати причиною того, що ще може статися?

Чи відповів йому хто-небудь, я не знаю. Важкі двері зачинилися, і всі голоси миттю змовкли.

Ксемеріус чухав голову гострим кінчиком хвоста.

— Це найнеприємніший клуб, який я коли-небудь бачив.

— Не бери близько до серця, Ґвендолін, — сказав містер Вітмен. Він вийняв чорний шарф із кишені і тримав його перед моїм обличчям. — Просто ти новенька в цій грі. Велике невідоме в рівнянні.

Що я мала відповісти? Для мене все було нове! Три дні тому я й гадки не мала про Вартових. Три дні тому моє життя було звичайнісіньким. Ну, принаймні більш-менш…

— Містере Вітмен, перш ніж ви мені зав’яжете очі, не могли б ми зайти в ательє до мадам Россіні й забрати мої речі? Тут лежать уже два набори моєї шкільної форми, а завтра мені ж потрібно буде щось одягнути. Крім того, там залишилася моя сумка.

— Звісно. — Ідучи коридором, містер Вітмен розмахував навіть переодягнутися, все одно під час стрибка ти ні з ким не зустрічатимешся. У який рік ти хотіла б стрибнути?

— Хіба не все одно, якщо я сидітиму, замкнена в підвалі? — запитала я.

— Ну, взагалі-то, це має бути рік, у якому ти безперешкодно можеш опинитися в цьому… е-е-е… підвальному приміщенні, не ризикуючи когось здибати. Починаючи з 1945 року з цим усе має бути просто, а раніше ці приміщення правили за бомбосховища. Що ти скажеш про рік 1974-й? Цього року я народився, хороший рік, — посміхався він. — Або ми можемо вибрати ЗО липня 1966 року. Англія тоді виграла у Німеччини у фіналі світового чемпіонату з футболу. Але футболом ти навряд чи цікавишся, еге ж?

— Звичайно ж, не цікавлюся, особливо коли сидітиму на глибині двадцять метрів під землею в підвалі без вікон, — втомлено сказала я.

— Це тільки для твоєї ж безпеки, — зітхнув містер Вітмен.

— Хвилиночку! — скрикнув Ксемеріус, який летів над нами. — Я знову нічого не зрозумів. Це що, ти зараз залізеш у машину часу і вирушиш у минуле?

— Атож, — відповіла я.

— Тоді виберемо 1948 рік, — зрадів містер Вітмен. — Літні Олімпійські ігри в Лондоні.

Він ішов попереду й тому не міг бачити, що я завела очі вгору.

— Мандри в часі! Отакої! Непогану я собі вибрав подругу! — вимовив Ксемеріус, і вперше я почула щось схоже на повагу в його голосі.

Приміщення, в якому зберігався хронограф, було розташоване глибоко під землею, і хоча мене приводили і забирали із зав’язаними очима, мені здавалося, що я вже знаю туди дорогу. Хоча б тому, що і 1912, і 1782 року я, на щастя, виходила з підвалу без пов’язки на очах. Коли містер Вітмен вів мене від ательє мадам Россіні коридорами й сходами, я вже впізнавала шлях, тільки на останньому відтинку мені здалося, що містер Вітмен навмисне робить ще одне коло, щоб мене заплутати.

— Уміє ж він нагнати драматизму, — зауважив Ксемеріус. — Чому це машину часу сховали в найпохмурішому підземеллі?

Я почула, як містер Вітмен перекинувся з кимось кількома словами, важкі двері відчинилися і знову грюкнули, і містер Вітмен зняв з моїх очей шарф.

Я покліпала, звикаючи до світла. Біля містера Вітмена стояв молодий рудоволосий чоловік у чорному костюмі, він явно нервував і пітнів від хвилювання. Я озирнулася в пошуках Ксемеріуса, який жартома просунув голову крізь зачинені двері, тоді як тулуб із хвостом залишився в кімнаті.

— Це найтовстіші стіни, які я коли-небудь бачив, — сказав він, повернувшись у приміщення. — Вони такі товстенні, що в них можна замурувати слона, і не вздовж, а впоперек, якщо ти розумієш, що я маю на увазі.

— Ґвендолін, це містер Марлі, адепт першого рівня. — Він чекатиме тут, поки ти повернешся, і відведе тебе нагору. Містере Марлі, це Ґвендолін Шеферд, рубін.

— Для мене це велика честь, міс. — Рудоволосий чемно вклонився.

Я ніяково посміхнулась у відповідь.

— Е-е-е… мені теж дуже приємно.

Містер Вітмен порався біля ультрасучасного сейфа з миготливим дисплеєм, якого я минулі два рази не помітила. Він був захований за настінним килимом, добірно гаптованим сценами зі середньовічних казок. Лицарі на конях і з пір’ям на шоломах та дівчата в загострених капелюхах із вуаллю милувалися півголим юнаком, який подолав дракона. Поки містер Вітмен уводив код, рудоволосий містер Марлі підкреслено дивився в підлогу, хоча й так годі було щось розгледіти через те, що містер Вітмен затуляв дисплей широкою спиною.

Дверцята сейфа м’яко відчинилися, містер Вітмен вийняв хронограф, загорнутий у червону оксамитну хустку, і поклав на стіл.

Містерові Марлі перехопило подих від захоплення.

— Сьогодні містер Марлі вперше бачить, як застосовується хронограф, — мовив містер Вітмен і підморгнув мені. Він показав підборіддям на ліхтарик, що лежав на столі. — Візьми з собою, бо, може, виникнуть якісь проблеми з електрикою. Щоб не сидіти у темряві.

— Дякую. — Я задумалася, чи не попросити ще й балончик із репелентом: такий старий підвал напевно кишить павуками… і щурами. Це нечесно відправляти мене туди саму. — А можна я візьму ще якогось дрючка?

— Дрючка? Ґвендолін, ти там ні з ким не зустрінешся.

— Але там можуть бути щури…

— Щури бояться тебе більше, ніж ти їх, повір мені, — містер Вітмен розгорнув хронограф. — Вражає, чи не так, містере Марлі?

— Так, сер. Неабияк вражає, сер, — містер Марлі побожно дивився на апарат.

— Підлабузник! — кинув Ксемеріус. — Руді завжди підлабузники, ти згодна?

— Я думала, він якийсь більший, — сказала я. — І не підозрювала, що машина часу так схожа на камінний годинник.

Ксемеріус свиснув крізь зуби.

— Непогані камінці… якщо вони справжні, я б теж зберігав цю штуку в сейфі.

І справді, хронограф був прикрашений величезними самоцвітами, що виблискували, наче королівські клейноди, між розмальованими і розписаними поверхнями дивного апарата.

— Ґвендолін вибрала 1948 рік, — сказав містер Вітмен, відкриваючи отвори й урухомлюючи крихітні коліщата. — Що в цей час відбувалося в Лондоні, містере Марлі?

— Літні Олімпійські ігри, сер, — відповів містер Марлі.

— Товчило, — сказав Ксемеріус. — Руді завжди товчила.

— Дуже добре, — містер Вітмен випростався. — Ґвендолін вирушає 12 серпня, опівдні, і проведе там рівно сто двадцять хвилин. Ти готова, Ґвен?

Я глитнула.

— Я б хотіла дізнатися… Ви точно знаєте, що я там нікого не зустріну?

— Хіба що щурів і павуків.

— Містер Джордж давав мені свій перстень, щоб хто не подумав, що…

— Минулого разу ти стрибнула в архів, до якого в колишні часи вчащали. Ця ж кімната стоїть порожня. Якщо ти сидітимеш тихо та смиренно і не виходитимеш з кімнати (а вона в будь-якому випадку буде замкнена), то абсолютно точно нікого не зустрінеш. У повоєнні роки в цій кімнаті практично не бували, бо в Лондоні доводилося відбудовувати повно всього нагорі, — зітхнув містер Вітмен. — Захопливі часи.

— А що, коли хтось раптом зайде в цю кімнату саме в цей час і побачить там мене? Я мушу знати бодай пароль на той день.

Містер Вітмен трохи роздратовано підвів брову.

— Ніхто не зайде, Ґвендолін. Ще раз кажу: ти опинишся в замкненій кімнаті, просидиш там сто двадцять хвилин і повернешся назад, при цьому ніхто в 1948 році нічого не помітить. Якби хтось помітив, про це згадувалося б у Хроніках. Крім того, у нас зараз просто немає часу, щоб шукати, який був пароль цього дня.

— Головне — це участь, — несміливо сказав містер Марлі.

— Що?

— Пароль під час Олімпіади був «Головне — це участь», — містер Марлі зніяковіло втупився в підлогу. — Я запам’ятав, адже паролі зазвичай бувають на латині.

Ксемеріус закотив очі вгору, і містер Вітмен, здавалося, зараз збирався зробити те саме.

— Так? Ну, бачиш, Ґвендолін? Навряд чи він тобі знадобиться, але якщо тобі так буде спокійніше… Підійди, будь ласка.

Я підійшла до хронографа і простягнула містеру Вітмену руку. Ксемеріус опустився поруч зі мною на підлогу.

— І що тепер? — запитав він нетерпляче.

Тепер була малоприємна частина. Містер Вітмен відкрив отвір у хронографі й засунув у дірку мій вказівний палець.

— Я думаю, що мені варто міцно за тебе триматися, — сказав Ксемеріус і вхопився за мою шию ззаду, наче мавпочка. Взагалі-то я не мала нічого відчути, але насправді в мене було відчуття, ніби хтось обгорнув мене вологим шарфом.

Очі містера Марлі були широко розкриті: так він напружував зір.

— Дякую за пароль, — сказала я йому і скривилася, відчувши, як гостра голка глибоко вп’ялася мені в палець.

Приміщення наповнило червоне світло. Я стиснула ліхтарик, барви й люди закрутилися у вихорі, тіло відчуло поштовх.

РОЗДІЛ 3

З інквізиційних протоколів домініканського патера Жан-Петро Барібі, Бібліотека університету в Падуї. (Розшифрував, переклав і опрацював доктор М. Джордано.) 23 червня 1542 року, Флоренція

Глава Конгрегації розповів мені один випадок, який вимагає надзвичайної делікатності й секретності, неймовірний у своїй чудноті. Елізабетта, найменша дочка М.[13], яка ось уже десять років живе за стінами монастиря, відгороджена від усього світу, нібито зайшла в тяж од диявола і носить у собі сукуба[14]. Завітавши до неї, я й справді переконався, що дівчина вагітна, а розум її трохи замутився. Абатиса монастиря, що тішиться цілковитою моєю довірою, жінка, здається, здорової думки, не виключає природного пояснення феномена; запідозрив же дочку у відьомстві батько. Він запевняє, що навіч бачив, як диявол в образі юнака обіймав дівчину в саду, після чого здимився і залишив після себе слабкий запах сірки[15]. Черниці підтверджують, що не раз бачили диявола в товаристві Елізабетти і що він робив їй безліч подарунків у вигляді дорогих самоцвітів.

Хоч як неймовірно звучала історія, проте з огляду на особливі стосунки між М. і Р. М[16] а також безліч друзів у Ватикані, для мене абсолютно неможливо офіційно взяти під сумнів глузд М. і звинуватити його дочку лише в розпусті. Тому від завтрашнього дня я допитуватиму всіх причетників.

— Ксемеріусе?

Вологе відчуття навколо шиї зникло. Я швидко увімкнула ліхтарик. Але світло в приміщенні вже горіло. Темряву сяк-так розганяла слабенька лампочка, що звисала зі стелі.

— Агов? — мовив хтось.

Я підскочила на місці. Кімната була заставлена ящиками і меблями, а біля дверей стояв, притулившись до стіни, блідий молодик.

— Г-г-г-головне — це участь, — видушила я з себе.

— Ґвендолін Шеферд? — пробелькотів він.

Я кивнула.

— А звідки ви знаєте?

Молодик витягнув із кишені штанів зібганий аркуш і простягнув його мені. Здавалося, він був теж сам не при собі, як і я. Штани його трималися на шлейках, а на носі були маленькі круглі окуляри, світле волосся, рясно змащене брильянтином, було зачесане назад і розділене проділом. Він міг би зіграти в одному зі старих гангстерських фільмів роль надто розумного як на свої роки, проте нехитрого асистента прокуреного і бувалого в бувальцях комісара, який закохується в якусь гангстерку-гарнюню з пишним боа на шиї і наприкінці неодмінно гине від кулі.

Я трохи заспокоїлася і розгледілася. Більше нікого в кімнаті не було, в тому числі і Ксемеріуса. Очевидно, він не міг подорожувати в часі, хоч і чудово проходив крізь стіни.

Я похитнулася, але взяла простягнутий мені папірець. Це був пожовклий аркуш, який хтось недбало вирвав із пружинного блокнота. На ньому були нерівні рядки, написані на диво знайомою рукою.

Для лорда Монтроза — важливо!!!

12 серпня 1948 року, полудень. Алхімічна лабораторія. Приходь один.

Ґвендолін Шеферд

Моє серце знову закалатало. Лорд Лукас Монтроз був моїм дідусем! Він помер, коли мені було десять років. Я спантеличено розглядала закрут літери «М». Не було жодних сумнівів: ці кривулі були написані рукою, геть схожою на мою. Але як так може бути?

Я глянула на парубка.

— Звідки це у вас? І хто ви такий?

— Це ти писала?

— Можливо, — відповіла я, і мої думки гарячково побігли колесом. Якщо я це написала, то чому нічого про це не пам’ятаю? — Звідки у вас це?

— Я отримав цей папірець п’ять років тому. Хтось поклав його разом із листом у кишеню мого пальта. Це було того дня, коли відбувалася церемонія посвяти в адепти другого рівня. У листі було написано: «Хто зберігає таємницю, має знати Таємницю над Таємницями. Доведи, що ти вмієш не тільки мовчати, а й думати». Без підпису. Рука була інша — не та, що на записці, якась… елегантна, трохи старомодна.

Я кусала нижню губу.

— Не розумію.

— Я теж. Усі ці роки я вважав, що це якесь випробування, — сказав молодий чоловік. — Ще одна перевірка, так би мовити. Я нікому про це нічого не казав, але завжди чекав, що хтось заговорить зі мною з цього приводу або що я отримаю подальші вказівки. Але нічого ніколи не сталося. А сьогодні я прокрався сюди і вирішив почекати. Взагалі-то, я вже не розраховував, що щось станеться. Але тут з’явилася ти, матеріалізувалася з нічого. Саме о дванадцятій годині. Чому ти мені написала цю записку? Чому ми повинні зустрічатися в цьому далекому підвалі? З якого ти року?

— З 2011, — мовила я. — Мені дуже шкода, але на інші питання у мене немає відповідей. — Я кахикнула. — А ви хто?

— О, даруйте. Мене звуть Лукас Монтроз. Без «лорд». Я — адепт другого рівня.

Раптом у мене пересохло в роті.

— Лукас Монтроз. Бурдон-плейс, 81.

Хлопець кивнув.

— Так, там живуть мої батьки.

— Але тоді… — я вп’ялася в нього поглядом і глибше набрала повітря. — Тоді ви — мій дідусь.

— О ні… Знову?!

Парубок глибоко зітхнув. Потім опанував себе, відійшов від стіни, стер куряву з одного зі стільців, які стояли горою в кутку приміщення, і поставив його переді мною.

— Може, краще сядемо? Мені здається, ніби ноги мене не тримають.

— Мене теж, — зізналась я й сіла.

Лукас узяв собі інший стілець і сів навпроти мене.

— То ти — моя внучка? — слабо посміхнувся він. — Знаєш, у мене якесь кумедне відчуття. Я навіть ще не одружений. Точніше кажучи, навіть не заручений.

— А скільки тобі років? 0, перепрошую, я можу порахувати: ти народився в 1924 році, значить, у 1948-му тобі двадцять чотири.

— Так і є, — мовив він. — За три місяці мені виповниться двадцять чотири. А скільки тобі років?

— Шістнадцять.

— Як Люсі.

Люсі. Я згадала, що вона мені крикнула вслід, коли ми тікали від леді Тілні.

Я досі не могла повірити, що переді мною мій рідний дідусь. Я шукала схожість із тим чоловіком, на колінах якого я слухала цікаві оповідки. Який заступився за мене, коли Шарлотта стверджувала, буцімто своїми історіями про привидів я хочу тільки привернути до себе увагу. Але гладеньке обличчя переді мною не мало нічого спільного з тим поораним зморшками і брижами лицем старого дідуся, якого я знала. Натомість я помітила, що він схожий на мою матусю: блакитні очі, вигнута лінія підборіддя, посмішка. На якийсь момент я безсило заплющила очі — це було занадто… занадто для мене.

— Ну, значить… ми теє… — сказав тихенько Лукас. — І що, з мене… е-е-е… добрий дідусь?

У мене защипало в носі, і мені насилу вдавалося стримати сльози. Тож я просто кивнула.

— Інші мандрівники в часі прибувають завжди офіційно й одразу в Драконячу залу до хронографа або в архів, — зауважив Лукас. — Чому ти обрала цю похмуру лабораторію?

— Це не я вибрала, — похитала я головою. — Я навіть не знала, що це лабораторія. У мій час це звичайнісінький підвал, а в ньому стоїть сейф, де зберігається хронограф.

— Он як? У наш час взагалі-то тут теж немає вже ніякої лабораторії, — сказав Лукас. — Але колись це приміщення використовувалося для алхімічних дослідів. Це одне з найстаріших приміщень у цій будівлі. За сотні років до того, як граф Сен-Жермен заснував Ложу, тут у пошуках філософського каменю робили свої досліди знані лондонські алхіміки й маги. Якщо придивитися, можна побачити на стінах моторошні картинки і таємничі формули. А ще кажуть, що тут тому такі товсті стіни, що в них вмуровували кістки та черепи… — Він замовк і, своєю чергою, закусив нижню губу. — То, значить, ти моя внучка. Можна дізнатися, від котрого з… е-е-е… моїх дітей?

— Мою маму звати Ґрейс, — сказала я. — Вона дуже схожа на тебе.

Лукас кивнув.

— Люсі розповідала мені про Ґрейс. Вона говорила, що Ґрейс — найприємніша з моїх дітлахів, а решта — поганці та й годі, — він скривився. — Я не можу собі уявити, що в мене будуть діти — поганці… і чи взагалі будуть діти…

— Може, річ не в тобі, а в твоїй дружині, — пробурмотіла я. Лукас зітхнув.

— Відколи Люсі з’явилася тут, це було два місяці тому, всі мене дражнять. Адже в неї таке саме руде волосся, як і в дівчини, яку я… якою я цікавлюся. Але Люсі не розповідає мені, з ким я одружуся, вона думає, що я можу тоді передумати. Й у такому разі всі ви не з’явитеся на світ.

— Але важливіше за колір волосся — ген мандрівника в часі, який твоя майбутня дружина передасть дітям, — сказала я. — За цією ознакою ти можеш її точно відрізнити.

— У тому й кумедія, — Лукас присунувся трохи ближче. — Мені подобаються дві дівчини з лінії Нефриту… е-е-е… номер чотири і номер вісім зі списку спостережуваних.

— Отакої, — мовила я.

— Розумієш, нині я не знаю, кого обрати. Може, невеликий натяк із твого боку допоміг би мені подолати нерішучість?

Я знизала плечима.

— Мені не шкода. Мою бабусю, тобто твою дружину, звуть ле…

— Ні! — крикнув Лукас. Він заперечливо підняв обидві руки. — Я передумав, не говори нічого. — Він розгублено почухав голову. — Це форма школи Сент-Леннокс, так? Я впізнаю герби на ґудзиках.

— Точно, — сказала я і сама глянула на свій темно-синій піджак. Очевидно, мадам Россіні випрала і випрасувала мої речі, принаймні на вигляд вони були як нові й ледь відчутно духмяніли лавандою. Крім того, вона, схоже, щось зробила з піджаком, бо він сидів на мені набагато краще, ніж раніше.

— Моя сестра Маделейн теж ходить до Сент-Леннокса. Через війну вона закінчує школу тільки цього року.

— Тітонька, тобто бабця, Медді? Я не знала.

— Усі дівчатка Монтроз вчаться в Сент-Ленноксі. Люсі теж. У неї така ж форма, як у тебе. Форма Медді темно-зелена з білим. І картата спідниця… — Лукас відкашлявся. — Е-е-е, якщо тобі цікаво… але нам краще зараз зібратись і подумати, навіщо ми сьогодні зустрілись. Якщо припустити, що це ти написала записку…

— …напишу!

— …і передаси мені під час якогось стрибка в часі… як ти гадаєш, чому ти це зробила?

— Ти маєш на увазі, чому я це зроблю? — зітхнула я. — Якийсь сенс у цьому є. Найпевніш, ти можеш мені багато чого пояснити. Але я не знаю… — я безпорадно подивилася на свого молодого діда. — Ти добре знаєш Люсі й Пола?

— Пол де Віллерз елапсує тут із січня. За цей час він став старший на два роки — трохи страшнувато. А Люсі побувала тут уперше в червні. Я зазвичай наглядаю за обома під час їхніх відвідин. Як правило, все проходить дуже… весело. Я можу допомогти їм із домашніми завданнями. І мушу сказати, що Пол — перший Віллерз, який викликає в мене симпатію, — він знову відкашлявся. — Якщо ти прибула з 2011 року, то повинна їх обох знати. Дивно уявити, що їм уже майже сорок… Передавай їм від мене привіт.

— Та ні, я не зможу цього зробити. — Ой, як усе складно. І мені, напевно, слід дуже ретельно вибирати, що можна розповідати, поки я сама не зрозумію, що тут діється. У вухах ще звучали слова мами: «Нікому не довіряй. Навіть своїм почуттям». Але мені треба було комусь звіритись, і хто б підійшов на це краще, ніж мій власний дідусь? Я вирішила поставити все на одну карту: — Я не можу передати привіт Люсі й Полу. Вони поцупили хронограф і здиміли з ним у минулому.

— Що?! — очі Лукаса за скельцями окулярів були широко розкриті. — Чому вони це зробили? Я не можу повірити. Вони б нізащо… А коли це сталося?

— 1994 року, — сказала я. — Того року, коли я народилася.

— 1994 року Полові було двадцять, а Люсі — вісімнадцять, — сказав Лукас, звертаючись радше до себе, ніж до мене. — Себто за два роки. Бо наразі їм шістнадцять і вісімнадцять. — Він посміхнувся, ніби вибачаючись. — Звичайно, не зараз, а тільки зараз, коли цього року вони з’являться тут на елапсування.

— Я майже не спала минулої ночі, тому мені здається, що в мене в голові замість мізків якась цукрова вата, — зітхнула я. — І взагалі я рахую не дуже добре.

— Люсі й Пол… Те, що ти мені розповіла, купи не тримається. Вони б ніколи не зробили нічого такого навіженого.

— Але вони зробили. Я думала, що ти мені зумієш пояснити причину. За моїх часів усі намагаються мене переконати, що вони… негідники. Або навіжені. Або і те, й інше. У будь-якому випадку — небезпечні. Коли я зустріла Люсі, вона сказала, що я повинна тебе запитати про зеленого вершника. Отож я питаю: що значить зелений вершник?

Лукас приголомшено дивився на мене.

— Ти зустрічалася з Люсі? Але ти ж щойно сказала, що вона й Пол зникли в рік твого народження, — але тут до нього, здається, дійшло ще щось. — Якщо вони взяли з собою хронограф, то як ти можеш мандрувати в часі?

— Я зустріла їх у 1912 році. У леді Тілні. Крім того, існує другий хронограф, який Вартові використовують для нас.

— Леді Тілні? Але вона померла чотири роки тому. І другий хронограф не працює.

Я зітхнула.

— Зараз працює. Слухай, дідусю, — на цьому слові Лукас здригнувся, — для мене все це ще дужче заплутане, ніж для тебе, адже буквально кілька днів тому я взагалі поняття не мала про всю цю веремію. Я нічого не можу тобі пояснити. Мене сюди послали елапсувати, хай їм грець, а я навіть не знаю, як це дурнувате слово пишеться, я його вчора вперше почула. Це лишень моя третя мандрівка з хронографом. А до цього я тричі стрибала неконтрольовано. А це сумнівна радість. Взагалі-то, всі думали, що моя кузина Шарлотта носить ген, адже вона народилася відповідного дня, а моя мама збрехала щодо мого дня народження. Тому Шарлотта вчилася танцювати, знає все про чуму і короля Георга, вміє фехтувати, їздити верхи в дамському сідлі та грати на піаніно, і бозна-чого вона ще навчилася на цих таємничих заняттях. — Що більше я говорила, то швидше слова вилітали з мого рота. — У всякому разі, я нічого не знаю, крім тієї дещиці, яку мені розповіли, і це було, їй-богу, не надто багато і не надто зрозуміло. І що найгірше: мені досі не було коли думати над тим, що відбувається, аби трохи розібратися. Леслі, моя подруга, зібрала інформацію в «Ґуґлі», але містер Вітмен забрав у нас папку, та я все одно зрозуміла хіба що половину. Усі чекають від мене чогось особливого і вкрай розчаровані.

Лукас пробурмотів:

— Наділено рубін чаклунством Крука, останній — соль мажор: дванадцятьох уже зібрала злука.

— Ось бачиш, магія Крука і все таке. Як на лихо, я нічого не тямлю. Граф Сен-Жермен душив мене, хоча стояв за кілька метрів від мене, і я чула його голос у себе в голові. А потім були чоловіки в Гайд-парку — з пістолетами і шпагами, і мені довелось одного з них заколоти. Якби я цього не зробила, він убив би Ґідеона, а він такий… такий… — я набрала повні груди повітря, щоб за мить засипати дрібненько, наче маком: — Взагалі-то, Ґідеон справжнє «ге» на патичку, він поводиться так, ніби я йому тягар, і він поцілував сьогодні вранці Шарлотту, хоча тільки в щічку, але, може, це щось та значить, у всякому разі, я не повинна була його цілувати, не запитавши про це, я взагалі його знаю лише день або два, але він раптом став таким… милим і потім… Усе сталося так швидко… І всі думають, що це я розповіла Полу й Люсі, коли ми прийдемо до леді Тілні, нам же потрібна її кров, і кров Люсі й Пола теж, але їм потрібна моя і Ґідеона, тому що в їхньому хронографі її немає. І ніхто мені не каже, що станеться, коли кров усіх зчитають у хронограф, тож іноді я думаю: вони й самі точно не знають. А я повинна тебе запитати про зеленого вершника, сказала Люсі.

Лукас примружився за скельцями окулярів і, очевидно, відчайдушно намагався щось зрозуміти в потоці моїх слів.

— Я поняття не маю, що повинен означати зелений вершник, — мовив він. — Мені дуже шкода, але я сьогодні вперше про нього чую. Може, це назва фільму? Чому б тобі не запитати… ти ж можеш мене запитати в 2011 році?

Я злякано подивилася на нього.

— О, розумію, — швидко сказав Лукас. — Ти не можеш мене запитати, бо я давно помер або сиджу, старий, глухий і німий, у притулку для старих у якомусь напівзабутті… ні-ні, будь ласка, я не хочу нічого знати!

Цього разу мені не вдалося стримати сльози. Щонайменше з півхвилини я схлипувала, бо, хоч би як дивно це прозвучало, саме зараз мені страшенно забракло мого дідуся.

— Я тебе дуже любила, — сказала я врешті-решт.

Лукас простягнув мені носовичок і глянув співчутливо.

— Ти впевнена? Взагалі, дітей я люблю як кіт табаку. Вони тільки на нерви діють… Але, може, ти була особливою. Навіть напевно.

— Так, я була особливою. Але ти до всіх дітей добре ставився. — Я голосно висякалася. — Навіть до Шарлотти.

Якийсь час ми мовчали, потім Лукас вийняв із кишені годинник і запитав:

— Скільки в нас є ще часу?

— Вони мене послали рівно на дві години.

— Не дуже багато. Ми вже змарнували купу часу. — Він підвівся. — Я принесу папір і олівці, і ми спробуємо трохи навести лад у всьому цьому хаосі. Ти залишайся тут і нікуди не ходи.

Я тільки кивнула. Коли Лукас зник, я сховала обличчя в долонях і застигла. Лукас мав рацію: саме зараз було важливо не збитися з пантелику. Хто може знати, коли я знову побачу дідуся? Про що з того, що станеться в майбутньому, я маю йому розповісти, а про що — ні? І навпаки, яку інформацію я можу отримати від нього, яка зможе стати мені в пригоді? По суті, він був моїм єдиним союзником. Але не в той час. І яку з багатьох похмурих загадок він міг би допомогти розв’язати?

Лукаса довго не було, і щохвилини я почувалася дедалі невпевненіше. Може, він таки збрехав, і зараз де не візьмуться Люсі та Пол із величезним ножем, щоб узяти в мене кров. Сама не своя, я підвелася і спробувала знайти що-небудь, щоб могло правити за зброю. У кутку лежала дошка, з якої стирчав іржавий цвях, але коли я взяла її, вона розсипалася

у мене в руках. Саме цієї миті двері відчинились і в кімнату ввійшов мій молодий дідусь із блокнотом під пахвою і бананом у руці.

Я полегшено видихнула.

— Ось, замори черв’ячка, — Лукас кинув мені банан, підтягнув до нас третій стілець і, поставивши його між нами, поклав на нього блокнот. — Вибач, що так довго. Цей бевзь Кеннет де Віллерз постійно крутився під ногами. Терпіти не можу де Віллерзів, вони всюди пхають свого допитливого носа, хочуть усе контролювати й вирішувати і завжди все знають краще за всіх!

— Атож, — пробурмотіла я.

Лукас струсив зап’ясток.

— Ну, почнемо, внучко. Ти — рубін, дванадцята в Колі. Діамант із родини де Віллерзів старший тебе на два роки. Значить, у твоєму часі йому років дев’ятнадцять. І, як ти сказала, його звуть?

— Ґідеон, — промовила я і, вимовивши його ім’я, відчула, як усередині мене розливається тепло. — Ґідеон де Віллерз.

Олівець у пальцях Лукаса так і літав над папером.

— І він свинтух, як усі де Віллерзи, а проте ти його таки поцілувала, якщо я все правильно зрозумів. Чи не занадто ти юна для цього?

— Навряд чи, — сказала я. — Радше навпаки, я добряче запізнилася. Крім мене, всі дівчатка в класі п’ють пігулки.

Ну, всі, крім Айшані, Пеґґі й Кессі Кларк, але батьки Айшані — консервативні індійці, які вбили б її, якби вона тільки глянула на якогось хлопця, Пеґґі подобаються дівчатка, що ж до Кессі — коли-небудь її прищі зникнуть і вона приязніше ставитиметься до своїх ближніх і більше не торочитиме: «Чого вирячився, як баран на нові ворота?», коли хто-небудь подивиться в її бік.

— О, і Шарлотта теж не цікавиться сексом. Тому Ґордон Ґельдерман і прозиває її Сніговою королевою. Але я вже не так впевнена, що це прізвисько до неї пристає…

Я зціпила зуби, згадавши, як Шарлотта дивилася на Ґідеона і як він дивився на неї. Якщо подумати, як швидко Ґідеон вирішив мене поцілувати, а саме — на другий день нашого знайомства, то страшно було уявити, що відбувалося між ним і Шарлоттою за всі роки їхнього спільного навчання.

— Які ще пігулки? — запитав Лукас.

— Що? — Господи, 1948 року вони, щоб запобігти вагітності, користуються ще презервативами з коров’ячих кишок або чимось таким, якщо взагалі вживають запобіжних засобів. Я не хотіла знати подробиці. — Я не хочу з тобою говорити про секс, дідусю, чесне слово, не хочу.

Лукас похитав головою.

— А я навіть це слово не хочу від тебе чути. І я маю на увазі не слово «дідусь».

— Добре. — Поки Лукас щось там нотував, я зняла шкірку з банана. — А як ви це називаєте?

— Що?

— Секс.

— Ми не говоримо про це, — сказав Лукас, схилившись над блокнотом. — Принаймні з шістнадцятирічними дівчатами. Ну, що там далі: Люсі й Пол украли хронограф ще до того, як у нього зчитали кров двох останніх мандрівників. Тоді запустили другий хронограф, але тому, звісно, бракує крові всіх інших мандрівників.

— Ні, вже не так. Ґідеон побував майже у всіх мандрівників і взяв у них кров. Бракує тільки крові леді Тілні й Опала — якоїсь там Елізи.

— Ілейн Берлі, — сказав Лукас. — Придворна дама Єлизавети І, померла у вісімнадцять років від післяродової гарячки.

— Точно. Ну, і крові Люсі й Пола, звичайно. Тому ми намагаємось здобути їхню кров, а вони — нашу. Принаймні я так зрозуміла.

— Тобто зараз є два хронографи, за допомогою яких можна замкнути Коло? Це справді неймовірно!

— А що станеться, коли Коло замкнеться?

— Тоді буде розкрита Таємниця, — урочисто мовив Лукас.

— О Господи! І ти теж! — роздратовано замотала я головою. — Можна бодай один раз говорити трохи конкретніше?

— Пророцтва свідчать про сходження Орла, про перемогу людства над хворобами і смертю, про світанок нової епохи.

— Ага. — Я знала стільки ж, скільки й до цього роз’яснення. — Значить, це щось хороше, так?

— Щось вельми хороше! Щось, що неабияк посприяє подальшому розвитку людства. Саме для цього граф Сен-Жермен заснував Ложу Вартових, тому в наших лавах зібрані найрозумніші та наймогутніші чоловіки планети. Ми хочемо зберегти Таємницю, щоб вона слушної миті розкрилась і врятувала цілий світ.

Окей. Це було вже щось зрозуміле. Принаймні найзрозуміліше з усього, що я чула про Таємниці.

— А чому Люсі та Пол не хочуть, щоб Коло замкнулося?

Лукас зітхнув.

— Гадки не маю. Коли, ти сказала, ви зустрілися?

— У 1912 році, — сказала я. — У червні. Двадцять другого чи двадцять четвертого, я точно не пам’ятаю. — Що впертіше я намагалася згадати, то більше була не впевнена. — А може, дванадцятого? Було парне число, це точно. Вісімнадцяте? У будь-якому разі, це було в другій половині дня. Леді Тілні накрила стіл до п’ятигодинного чаю. — І тут я зрозуміла, що бовкнула зайве, і затулила рот долонею. — Ой!

— Що таке?

— Я щойно розповіла тобі, а ти розповіси Люсі та Полу, і тому вони нас там чекатимуть. Значить, це ти зрадник, а не я. Хоча яка різниця: ті ж штани, та назад вузлом.

— Що? О ні! — Лукас енергійно труснув головою. — Я ні в якому разі не зроблю цього. Я взагалі їм про тебе не розповім, цього ще бракувало! Якщо я їм завтра скажу, що вони коли-небудь украдуть хронограф і втечуть у минуле, вони цього не переживуть. Треба дуже добре подумати, перш ніж розповідати комусь про майбутнє, не забудь!

— Ну, може, ти їм розкажеш не завтра, у тебе ще купа часу попереду. — Я задумливо жувала банан. — 3 іншого боку… в який час вони стрибнули з хронографом? Чому не в цей? Тут у них був би бодай один друг (я тебе маю на увазі). Може, ти мене обманюєш і вони чекають за дверима, щоб узяти в мене кров?

— Я не маю ані найменшого поняття, куди вони могли стрибнути. — Лукас зітхнув. — Я навіть не можу уявити, що вони здатні на таке божевілля. А головне — чому! — І сумно докинув: — Я взагалі нічого не розумію.

— Очевидно, в цей момент часу ми обоє нічого не знаємо, — сказала я так само понуро.

Лукас записав у блокнот «зелений вершник», «другий хронограф» і «леді Тілні» й поставив великий знак питання.

— Нам обов’язково треба зустрітися ще раз — згодом! За цей час я постараюся дізнатись якнайбільше…

У голові мені сяйнула думка.

— Спочатку мене хотіли відправити в 1956 рік. Може, ми вже завтра вранці зуміємо знову зустрітися.

— Ха-ха! — засміявся Лукас. — Для тебе 1956 рік може настати завтра, а для мене… Стривай, дай-но я подумаю. Якщо тебе відправлять елапсувати в пізніший час, то теж у це приміщення?

Я кивнула.

— Гадаю, так. Але ти ж не можеш з ранку до вечора сидіти тут і чекати на мене. Крім того, будь-якої миті може з’явитися Ґідеон, йому ж теж потрібно елапсувати.

— Я знаю, що ми зробимо, — сказав Лукас дедалі натхненніше. — Коли ти опинишся в цьому приміщенні наступного разу, то просто зайдеш до мене. Мій кабінет на третьому поверсі. Тобі доведеться подолати всього два пости, але це не проблема: ти просто скажеш, що заблукала. Будеш моєю кузиною. Гейзел. Із села. Я сьогодні ж усім почну розповідати про тебе.

— Але містер Вітмен сказав, що двері тут завжди замкнені, до того ж я точно не знаю, де розташоване це приміщення.

— Звісно, тобі потрібен ключ. І денний пароль. — Лукас озирнувся. — Я зроблю дублікат ключа і сховаю десь тут. Те саме зробимо з паролем. Я нашкрябаю його на папірці й десь тут сховаю. Найкраще де-небудь у стіні. Ось тут, де, здається, цеглини сидять нещільно. Може, ми знайдемо там якусь порожнину? — Він підвівся, пробрався через увесь мотлох до стіни й сів навпочіпки. — Дивись, тут! Я прийду з інструментом і зроблю чудову криївку. Коли ти наступного разу стрибнеш сюди, витягни цей камінь і знайди там ключ і пароль.

— Та тут до дідька каменів! — вигукнула я.

— Просто запам’ятай цей, п’ятий ряд знизу, приблизно посередині стіни. Чорт! Зламав ніготь. Гаразд. У всякому разі, ми маємо план, і він мені подобається.

— Але тепер тобі доведеться щодня приходити сюди, щоб змінити пароль, — сказала я. — Як ти збираєшся це робити? Хіба ти не навчаєшся в Оксфорді? —

зиркнув на годинник. — А тепер давай сядемо і запишемо найважливіше. Систематизуємо. Ось побачиш, після цього ми обоє порозумнішаємо.

— Або залишимося двома бевзями у затхлому підвалі.

Лукас схилив голову і посміхнувся.

— Може, ти мені, між іншим, підкажеш, чи починається ім’я твоєї бабусі на «А»? Чи, може, на «Ц»?

Я мимоволі засміялася.

— А як тобі більше до вподоби?

РОЗДІЛ 4

Із «Хронік Вартових», Том IV, Коло Дванадцяти

Прокидайся, Ґвенні! Ґвенні!

Я сяк-так виринала з глибин сну. Уві сні я була старезною горбатою бабуленцією, сиділа проти блискучого красеня Гідеона й торочила, буцімто я — Ґвендолін Шеферд і прибула з 2080 року.

Коли я таки розплющила очі, то побачила кирпате обличчя моєї сестри Кароліни.

— Ну нарешті! — сказала вона. — Я думала, ти ніколи не прокинешся. Я вже десятий сон бачила, коли ти вчора повернулася додому, а я так намагалася не заснути. Ти знову принесла божевільну сукню?

— Ні, цього разу не принесла, — я сіла в ліжку. — Цього разу я змогла передягтися.

— А тепер завжди так буде? Ти приходитимеш додому, коли я вже спатиму? Мама так дивно поводиться, відколи з тобою це все сталося. І ми з Ніком сумуємо за тобою — без тебе вечері нецікаві.

— Вони й раніше були нецікаві, — запевнила я її і знову впала на подушку.

Учора ввечері мене привезли додому на лімузині, я не знала водія, та рудоволосий містер Марлі підвів мене до самих дверей.

Ґідеона я так і не бачила, проте нітрохи про це не шкодувала. Досить того, що він мені цілу ніч снився.

Біля дверей мене зустрічав дворецький, містер Бернард, як завжди ввічливий, а поза цим — черства душа. Мама збігла сходами мені назустріч й обняла мене так, ніби я щойно повернулася з експедиції на Південний полюс.

Я теж зраділа, побачивши її, хоч і досі була трохи сердита на неї. Було дуже неприємно знати, що тебе дурила власна мати. І вона навіть не захотіла назвати причини! Крім загадкових фраз — не довіряй нікому… Таємниця… тринди-ринди — я так і не дізналася нічого, чим можна було б пояснити її поведінку. Я ледве стояла на ногах через утому, тож мовчки з’їла шматок холодної курки і пішла спати, так і не розповівши мамі про події цього дня. А навіщо їй взагалі потрібно було про це знати? У неї і без того повно хвилювань. Зовні здавалося, що вона змучилася не менше за мене.

Кароліна знову смикнула мене за руку.

— Агов, не засинай знову!

— Добре, добре.

Я одним махом скочила на ноги, з’ясувавши при цьому, що, попри довгі телефонні теревені з Леслі вчора ввечері, я непогано виспалася. Цікаво, де Ксемеріус? Він зник, коли я ввечері вирушила у ванну, і відтоді не повертався.

Під душем я остаточно прокинулася. Помила голову маминим дорогим шампунем (взагалі це було заборонено), сполоснула її ж кондиціонером, ризикуючи, що ніжний запах троянд і грейпфрута зараз же мене викаже. Поки я витирала рушником голову, в моєму мозку цвяхом стриміло питання, чи любить Ґідеон троянди і Грейпфрути, але я суворо себе присадила.

Варто було кілька годин поспати, як я знову стала думати про цього йолопа! Зрештою, що такого вже особливого сталося? Окей, ми трішки поцілувалися у сповідальні, але відразу після цього він знову повівся, як чмо, а моє падіння з сьомого неба не належало до тих речей, про які мені приємно було думати — хоч виспавшись, хоч ні. Те ж саме я сказала вчора Леслі, яка цілий вечір тільки про це й говорила.

Я висушила волосся феном, одяглась і втекла підстрибом сходами, прямуючи до їдальні. Кароліна, Нік, я і мама жили на четвертому поверсі. На відміну від усього іншого будинку, яким споконвіку володіла наша родина, у нас було більш-менш затишно.

Решта будинку була забита антикваріатом і портретами всіляких пращурів, з яких лише деякі милували око. А ще в нас була бальна зала, в якій я вчила Ніка кататися на велосипеді, зазвичай потайки, бо, як усім відомо, рух на вулицях у сьогоднішніх містах страх який небезпечний.

Як завжди, я пошкодувала, що ми з мамою не снідаємо в себе нагорі, але моя бабуся леді Аріста наполягала, щоб ми збиралися в похмурій їдальні, стіни якої були обшиті дошками кольору молочного шоколаду, принаймні це було єдине приємне порівняння, яке спадало мені на думку. Інше… е-е-е… було менш апетитним.

Але сьогодні хоча б настрій за столом був помітно кращий, аніж учора, я це відразу помітила, щойно зайшла в кімнату.

Леді Аріста, яка завжди чимось нагадувала вчительку балету, що суворо стежить за всіма, сказала ласкаво: «Доброго ранку, моя дитино!» А Шарлотта і її мама посміхнулись, ніби вони знали щось, про що я не здогадувалася.

Оскільки тітка Ґленда ніколи мені не посміхалась (і взагалі нікому, якщо не брати до уваги кисле підведення куточка губ), а Шарлотта вчора вивалила мені на голову купу мерзот, то я зараз же запідозрила щось недобре.

— Щось трапилося? — запитала я.

Мій дванадцятирічний брат підморгнув мені, коли я сіла на своє місце біля Кароліни, а мама тут же передала повну тарілку з канапками і яєчнею. Я мало не знепритомніла від голоду, коли в ніс мені вдарив запах їжі.

— Ой, людоньки, — мовила тітка Гленда. — Грейс, ти, напевно, хочеш, щоб твоя дочка відразу отримала місячну норму жирів і холестерину?

— Ще б пак, — байдуже кинула мама.

— Згодом вона тебе зненавидить за те, що ти не стежила за її фігурою, — зауважила тітка Гленда і знову посміхнулася.

— У Гвенні бездоганна фігура, — сказала мама.

— Поки що, — докинула тітка Гленда. Вона досі посміхалася.

— Ви їй у чай нічого не додавали? — шепнула я Кароліні.

— Хтось щойно телефонував, і відтоді тітку Гленду і Шарлотту наче хтось підмінив! — прошепотіла Кароліна у відповідь.

Цієї миті на підвіконня знадвору приземлився Ксемеріус. Склавши крила, він просунув голову крізь шибку.

— Доброго ранку, — зраділа я.

— Доброго ранку, — відказав Ксемеріус і зістрибнув із підвіконня на порожній стілець.

Поки всі інші повитріщали на мене очі, Ксемеріус чухав живіт.

— А родина в тебе ого-го! Я до кінця ще не розібрався, хто є хто, але зауважив, що тут дуже багато жінок. Я б навіть сказав, забагато. 1 половину з них, здається, неодмінно слід полоскотати. — Він струснув крилами. — А де тата всіх цих дітлахів? І де свійські тварини? Такий величезний будинок і навіть жоднісінької канарки! Я розчарований.

Я посміхнулася.

— А де тітонька Медді? — запитала я, почавши нарешті їсти.

— Припускаю, що в моєї дорогої невістки потреба у сні сильніша, ніж цікавість, — відповіла з гідністю леді Аріста. Вона сиділа, пряма, як свічка, і їла половинку тоста, тримаючи її кінчиками пальців. (Я, до речі, ніколи не бачила бабусю інакше, ніж отакою рівнісінькою.) — Оскільки вчора вона встала дуже рано, то цілий день ходила, як опечена. Не думаю, що вона з’явиться раніше десятої години.

— І слава Богу, — озвалася тітка Ґленда скрипучим голосом. — Її маячня про сапфірові яйця і годинник на башті діє на нерви. А ти як почуваєшся, Ґвен? Можу уявити, що для тебе все це зовсім непросто.

Я гмикнула.

— Це, мабуть, страшно — раптово з’ясувати, що народжений для чогось вищого, і при цьому не відповідати очікуванням.

Тітка Ґленда настромила на виделку шматок помідора.

— Містер Джордж розповідав, що Ґвендолін досі справлялася дуже добре, — сказала леді Аріста. 1 ще до того, як мене втішив вияв її підтримки, докинула: — У всякому разі, відповідно до обставин. Ґвендолін, сьогодні після занять по тебе заїдуть і відвезуть до Темпла. 1 цього разу тебе супроводжуватиме Шарлотта. — Вона сьорбнула чаю.

Я не могла розкрити рота, інакше звідти вивалився б шматок яєчні, тому я тільки злякано витріщалася. Замість мене Нік і Кароліна запитали в один голос:

— Чого це?

— Того, — сказала тітка Ґленда, дивно трясучи головою, — того, що Шарлотта знає все, що має знати Ґвендолін, щоб відповідати своєму призначенню. І тому через вир подій останніх днів, як ми всі можемо уявити, у Темплі хочуть, щоб Шарлотта допомогла своїй кузині в підготовці до наступних стрибків.

Вигляд вона мала такий, наче її дочка щойно виграла олімпіаду. Щонайменше.

До наступних стрибків? Що-що?

— Хто ця худа і зла руда шкиринда? — поцікавився Ксемеріус. — Краще було б, щоб вона доводилася тобі дядькової свахи наймичкою.

— Не те щоб нас здивувало це прохання, але ми задумалися, чи варто піти в цьому разі назустріч. Зрештою, тепер Шарлотта не має ніяких зобов’язань. Але… — в цьому місці худа руда зла шки… е-е-е… тітка Ґленда театрально зітхнула. — Шарлотта усвідомлює важливість цієї місії і самовіддано готова докласти своїх зусиль до успіху.

Мама теж зітхнула і співчутливо глянула на мене. Шарлотта прибрала за вухо кучерик блискучого рудого волосся і, кліпаючи віями, подивилася в мій бік.

— Е? — здивувався Нік. — Чого Шарлотта може навчити Ґвендолін?

— О! — мовила тітка Ґленда, і її щоки порожевіли від ентузіазму. — Є дуже багато речей, але було б абсурдно думати, що Ґвендолін за такий короткий час зможе надолужити все, чого Шарлотта навчилася за багато років, не кажучи вже про… ну, теє… несправедливий розподіл природних талантів у цьому разі. Можна спробувати навчити лише найнеобхіднішого. Перш за все Ґвендолін бракує — і бракує фатально, я б сказала! — загальної ерудиції, а також манер, що відповідають певній епосі. Мені так сказали.

Нахабство! Хто це їй міг таке сказати?

— Атож! Коли сидиш у замкненому підвальному приміщенні, хороші манери — як зайцеві бубон, — буркнула я. — А то ще якась мокриця побачить, як ти длубаєшся в носі.

Каролін захихотіла.

— О ні, Ґвен, мені шкода, але я змушена сказати, що в найближчому майбутньому на тебе чекають невеликі клопоти. — Шарлотта кинула на мене погляд, який, напевно, мав бути співчутливим, але насправді був уїдливим і зловтішним.

— Твоя кузина має слушність, — я завжди боялася пронизливого погляду леді Арісти, але зараз я навіть здригнулася. — За найвищим наказом, у вісімнадцятому столітті тобі доведеться перебути довгенько, — оголосила вона.

— І до того ж серед людей, — докинула Шарлотта. — Людей, які страшенно здивуються, якщо дізнаються, що ти не в курсі, як звати короля, який править країною. Або що ти не в курсі, що таке «ридикюль».

Риди… що?

— А що таке «ридикюль»? — запитала Кароліна.

Шарлотта ледь помітно посміхнулася.

— Нехай твоя сестра тобі пояснить.

Я розлючено дивилася на неї. Чому їй завжди так подобається виставляти мене дурепою, яка нічого не знає?

Тітка Ґленда тихенько хихотіла.

— Це щось на кшталт жіночої сумочки, мішечок, ущерть набитий порохном, — сказав Ксемеріус. — Там і хусточки, і флакончики з нюхальною сіллю.

Он воно що!

— Ридикюлем у давнину називали дамську сумочку, Кароліно, — сказала я, не відводячи погляду від Шарлотти.

Від несподіванки її вії здригнулися, але вона стримала посмішку.

— За найвищим наказом? Що це означає? — мама повернулася до леді Арісти. — Я думала, ми домовилися, що Ґвендолін по змозі не вплутуватимуть у цю історію. І що елапсуватиме вона тільки в безпечні часи. Як вони можуть зараз наразити її на таку небезпеку?

— Це не твоя справа, Ґрейс, — холодно промовила бабуся. — Ти вже досить дурниць накоїла.

Мама закусила губу. Її гнівний погляд метнувся від леді Арісти до мене й назад, і вона рішуче відсунула стілець.

— Мені треба на роботу, — сказала вона, поцілувала Ніка

в чоло й подивилася на мене та Кароліну. — Гарного дня вам у школі! Кері, не забудь про шалик на рукоділля. Побачимося ввечері.

— Бідолашна матуся, — пробурмотіла Кароліна, коли мама вийшла з їдальні. — Учора ввечері вона плакала. Мені здається, вона дуже засмучена через те, що в тебе виявився ген мандрівника в часі.

— Так, — кинула я. — Я вже теж помітила.

— Не тільки вона, — шепнув Нік і кинув багатозначний погляд на Шарлотту й тітку Ґленду, яка досі посміхалася.

Я ще ніколи так не приковувала до себе уваги, увійшовши до класу, як сьогодні. Причиною цього було те, що половина моїх однокласників бачила, як учора мене забирали чорним лімузином.

— Ставки ще приймаються, — кричав Ґордон Ґельдерман. — Супервиграші для першого номера: ледачий педик, який з’явився вчора, — телевізійний продюсер, який проводив кастинг Шарлотти і Ґвендолін для участі в телешоу; другий варіант: це ваш кузен-педик, який працює в прокатному пункті лімузинів; варіант номер три…

— Стули пельку, Гордоне, — прошипіла Шарлотта, відкинула назад голову й сіла на своє місце.

— Мені здається, що ти повинна пояснити нам, чому це ти обнімалася з цим типом, а поїхав він у лімузині з Ґвендолін, — мов медом по губах мазнула Синтія Дейл. — Леслі намагалася нас переконати, що це вчитель Ґвендолін для додаткових занять.

— Аякже! Учитель для додаткових занять завжди приїздить на лімузині та тримається за ручки зі Сніговою королевою, — сказав Ґордон і скоса зиркнув на Леслі. — Тут ми бачимо однозначні спроби завуалювати те, що відбувається.

Леслі знизала плечима й усміхнулася.

— Нічого кращого нашвидку мені на думку не спало, — вона сіла на своє місце.

Я озирнулася в пошуках Ксемеріуса. Востаннє я його бачила на даху школи, звідки він мені радісно помахав. І хоча я йому суворо заборонила заважати мені під час уроків, але була не певна, що він так і вчинить.

— Зелений вершник — це, здається, якась безвихідь, — приглушеним голосом сказала Леслі. На відміну від мене, вона цієї ночі майже не спала, просидівши купу часу в інтернеті. — Є відома нефритова фігурка з часів династії Мін[20], але стоїть вона в Пекіні в якомусь музеї. Є ще пам’ятник на якомусь ринковому майдані в німецькому місті Клоппенбург і дві книги з такою назвою — роман, написаний 1926 року і дитяча книжка, але вийшла вона вже після смерті твого діда. Поки що це все.

— Я думала, може, це якась картина? — мовила я. У фільмах таємниці були завжди заховані за картинами або навіть у картинах.

— Ні-і, — сказала Леслі. — Якби йшлося про синього вершника, було б набагато простіше… Я кілька разів прогнала слова «зелений вершник» через генератор анаграм[21]. Та де там: ну хіба що «не лизне й вершки» щось означає. Я кілька роздрукувала, може, тобі спаде щось на думку?

Вона передала мені аркуш паперу.

— Зник й лише верне, — прочитала я. — Книш незлий реве. Гм-м, дай-но подумати…

Леслі хихотіла.

— Мені найбільше подобається «Злий книш не реве». О-о-о, он іде містер Білченя.

Вона мала на увазі містера Вітмена, що заходив у клас, як зазвичай, енергійним кроком. Таке прізвисько ми дали йому через величезні карі очі. Правда, тоді ми не знали, ким він насправді був.

— Я все ще чекаю, що нам намилять шию за вчорашнє, — зітхнула я.

Але Леслі похитала головою.

— Дзуськи, — відрубала вона. — Інакше директор Джиллс дізнається, що вчитель англійської в його школі — член жахливої таємної організації! Бо я неодмінно йому донесу, якщо він нас викаже. От дідько, він іде сюди. І дивиться знову так… пихато.

Справді, містер Вітмен був уже біля нас. Він поклав перед Леслі товсту папку, що вчора відібрав у жіночому туалеті.

— Я подумав, що ти хотіла б отримати назад цю… цікаву добірку, — глузливо сказав він.

— Так, спасибі, — відповіла Леслі й трохи зашарілася.

«Добіркою» була величезна папка з результатами пошуків на тему мандрів у часі, в якій було все, що ми (передусім, звичайно, Леслі) досі дізналися про Вартових і графа Сен-Жермена.

На сторінці 34, відразу після нотаток на тему телекінезу, була позначка, що стосується самого містера Вітмена. Білченя — теж член Ложі? Кільце. Значення? Нам залишалося тільки сподіватися, що містер Вітмен не зрозумів, кого та позначка стосується.

— Леслі, мені не хочеться цього говорити, але я думаю, що краще було б спрямувати свою енергію на деякі шкільні предмети. — На губах містера Вітмена гуляла посмішка, але в голосі звучала тільки насмішка. Він знизив голос: — Не все, що комусь здається цікавим, буває корисним.

Це була погроза? Леслі мовчки взяла папку і сховала в шкільну сумку.

Решта з цікавістю спостерігала за нами. Напевно, вони загадувалися, про що це містер Вітмен говорить. Шарлотта сиділа так близько, що могла все чути, і в її погляді була неприхована зловтіха. А коли містер Вітмен сказав: «А ти, Ґвендолін, повинна вже розуміти, що потайливість — це риса, якої від тебе не тільки очікують, але й вимагають», вона схвально кивнула.

— Дуже шкода, що ти поводишся так негідно.

Несправедливо! Я вирішила взяти приклад із Леслі, і деякий час ми з містером Вітменом мовчки поїдали одне одного очима. Потім на його обличчі розповзлася посмішка і несподівано він поплескав мене по щоці.

— Вище голову! Я впевнений, що ти ще багато чого навчишся, — сказав він, проходячи далі. — Ну що, Ґордоне? Знову скачав увесь твір з інтернету?

— Ви ж самі кажете, що ми можемо використовувати будь-які джерела, які знайдемо, — захищаючись, сказав Ґордон, примудрившись у такому короткому реченні поламати голос на дві октави.

— А що Вітмен хотів від вас? — обернулася до нас Синтія Дейл. — Що це за папка? І чому це він тебе погладив, Ґвендолін?

— Годі ревнувати, Син, — сказала Леслі. — Він любить нас ані на крихту більше, ніж тебе.

— О, — закотила очі Синтія. — Я ні дрібки не ревную. Що це за дурниці? Чому всі думають, ніби я в нього втріскалася?

— Можливо, тому що ти — голова клубу фанатів Вільяма Вітмена? — висловила я припущення.

— Чи тому, що ти двадцять разів написала на аркуші «Синтія Вітмен», щоб дізнатися, як ти сама сказала, яке відчуття при цьому виникне? — сказала Леслі.

— Або тому, що ти…

— Досить, — прошипіла Синтія. — Це було однісінький раз. І давно пройшло.

— Це було позавчора, — зауважила Леслі.

— За цей час я порозумнішала та подорослішала, — Синтія зітхнула й озирнулася на клас. — У цьому винні ці дітлахи. Якби в нас у класі були хоч трохи нормальні хлопці, нікому не довелося б закохуватися в учителя. До речі… Що це за хлопець, який заїздив по тебе вчора в лімузині, Ґвен? У тебе з ним щось є?

Шарлотта пирхнула, явно радіючи, що привернула увагу Синтії.

— Ну годі вже загадковості, Шарлотто. У когось з вас щось із ним відбувається?

За цей час містер Вітмен став на своє робоче місце і закликав нас зайнятися Шекспіром і його сонетами. Як виняток, цього разу я була йому вдячна. Краще Шекспір, аніж Ґідеон! Розмови в класі припинилися, натомість чути було зітхання й шурхотіння паперу. Але я ще встигла почути, як Шарлотта сказала: «Тільки не в Ґвен».

Леслі співчутливо глянула на мене.

— Вона навіть не здогадується, — прошепотіла вона. — Її можна тільки пожаліти.

— Ага, — шепнула я у відповідь, але насправді я жаліла тільки себе. Друга половина дня в товаристві Шарлотти буде тією ще втіхою.

Цього разу лімузин стояв не перед воротами, а на вулиці трохи віддалік. Рудоволосий містер Марлі нервово снував поруч і занервував іще більше, коли побачив нас.

— А, це ви, — кинула Шарлотта підкреслено невдоволено, і містер Марлі почервонів.

Шарлотта зазирнула через відчинені дверцята всередину лімузина, але там нікого не було. Крім водія і… Ксемеріуса.

Шарлотта мала розчарований вигляд, і це покращило мені настрій.

— Ти, певно, сумувала за мною? — Ксемеріус вільготно розвалився на сидінні, коли машина рушила з місця.

Містер Марлі сів попереду, а Шарлотта, мовчки сидячи поруч зі мною, не відводила очей від вікна.

— Це добре, — сказав Ксемеріус, не дочекавшись відповіді. — Але ти повинна розуміти, що в мене є й інші обов’язки, крім як пильнувати тебе.

Я завела очі вгору, і Ксемеріус залився сміхом.

Мені справді його бракувало. Заняття тяглися, наче жуйка, і коли місіс Каунтер заторохкотіла про корисні копалини на Балтиці, я засумувала за Ксемеріусом і його фразочками. Крім того, я б хотіла познайомити його з Леслі, наскільки це взагалі було можливо. Леслі захопили мої портрети Ксемеріуса, незважаючи на те що мої малювальні спроби навряд чи лестили бідолашному демонові. («А це що за прищіпки?» — захотіла дізнатися Леслі, показуючи на намальовані мною ріжки.)

— Нарешті з’явився невидимий друг, який може тобі прислужитися, — захоплено мовила Леслі. — Уяви собі: на відміну від Джеймса, який безглуздо стовбичить у своїй ніші та знай собі бурчить із приводу твоїх поганих манер, цей горгулья-демон може шпигувати для тебе і з’ясувати, що робиться за зачиненими дверима.

Про це я ще не думала. Але справді — сьогодні вранці в цій історії з рюде… ріда… із застарілим словом для дамської сумочки… Ксемеріус мені дуже допоміг.

— Ксемеріус може стати твоїм козирем у рукаві, — вела далі Леслі. — Не те що вічно ображене ледащо Джеймс.

На жаль, щодо Джеймса вона мала рацію. Джеймс був… а й справді, ким він був? Якби він брязкав ланцюгами або розгойдував люстри, можна було б його офіційно оголосити шкільним привидом. Джеймсові Оґасту Переґрінові Пімплботтому було років із двадцять, він носив напудровану перуку та квітчастий сурдут і помер 229 років тому. Будівля школи була колись його рідною домівкою, і, як багато примар, він не хотів вірити в те, що помер. Він сприймав століття свого примарного життя за дивний сон, від якого сподівався прокинутися. Леслі гадала, що він просто проспав свою фатальну мить зі світлом у кінці тунелю.

— Із Джеймса теж є користь, — заперечила я.

Зрештою, я тільки вчора вирішила, що Джеймс, як людина з вісімнадцятого століття, може мені допомогти, наприклад навчитися фехтувати. Я вже раділа, уявляючи грандіозну виставу, коли я, навчена Джеймсом, орудую шпагою не гірше за Ґідеона. На жаль, це виявилося величезною помилкою.

На нашому першому (і, як можна собі уявити, останньому) занятті на першій перерві в порожньому класі Леслі качалася по підлозі від сміху. Звичайно, вона не могла бачити Джеймса і його рухів, які я вважала високопрофесійними, як не могла чути й коментарі: «Тільки відбивати, міс Ґвендолін, тільки відбивати! Терц! Прима! Терц! Квінта!»[22] Вона бачила хіба що, як я відчайдушно розмахую указкою місіс Каунтер, відбиваючи невидиму шпагу і проходячи крізь неї, як через повітря. Все марно. І смішно.

Коли Леслі досхочу насміялася, вона вирішила, що Джеймс має навчити мене чогось іншого, і, як не дивно, цього разу Джеймс був із нею згоден. Фехтування на шпагах і взагалі всілякі сутички були чоловічою справою, сказав він, а найнебезпечніше, що дівчині можна брати в руки, — це вишивальні голки.

— Світ став би набагато кращим, якби чоловіки теж дотримувалися цього правила, — сказала Леслі. — Але доки вони цього не роблять, жінки мають бути напоготові. — І Джеймс мало не зомлів, уздрівши, як Леслі зі шкільної сумки дістала двадцятисантиметровий ніж. — Він допоможе тобі захиститися

, коли до тебе чіплятиметься який-небудь негідник із минулого.

— Він схожий на…

— …японський кухонний ніж. Ріже овочі й сиру рибу, як масло.

У мене по спині пробігла хвиля тремтіння.

— Це тільки на випадок крайньої потреби, — докинула Леслі. — Просто, щоб ти впевненіше почувалася. Це найкраща зброя, яку я зуміла роздобути нашвидкуруч, не маючи спеціального дозволу.

Наразі ніж лежав у переробленому під чохол футлярі для окулярів, узятому у мами Леслі, у мене в сумці, разом із рулончиком скотчу, який, якщо вірити Леслі, мені ще неабияк знадобиться.

Водій різко повернув, і Ксемеріус, не втримавшись, ковзнув по гладенькій шкірі сидіння і врізався в Шарлотту. Втім, оговтався він швидко.

— Тверда, як колона в церкві, — прокоментував він і труснув крилами, розглядаючи її збоку. — Вона що, цілий день тепер висітиме в нас на хвості?

— На жаль, так, — сказала я.

— На жаль, що? — обернулася Шарлотта.

— На жаль, я сьогодні знову не пообідала, — мовила я.

— Сама винна, — зауважила Шарлотта. — Але, щиро кажучи, тобі не завадить схуднути на пару кіло. Тобі ж доведеться втискуватися в ті сукні, які мадам Россіні пошила для мене.

На коротку мить вона стиснула губи, і я відчула щось схоже на співчуття. Напевно, вона справді дуже раділа з того, що носитиме сукні, пошиті мадам Россіні, а тут з’явилася я і все зіпсувала. Звичайно, не спеціально, але все-таки.

— Сукня, в якій я була з візитом у графа Сен-Жермена, висить у мене в шафі вдома, — сказала я. — Якщо хочеш, я тобі її віддам. Ти могла б вдягнути її на наступну костюмовану вечірку в Синтії. Б’юся об заклад, усі так і попадають, побачивши тебе в ній.

— Це не твоя сукня, — грубо відрізала Шарлотта. — Вона — власність Вартових, ти не можеш сама таке вирішувати. Цій сукні нема чого робити в твоїй шафі.

Вона знову дивилася у вікно.

— Бу-бу-бу! — передражнив її Ксемеріус.

Шарлотті бракувало здатності прихиляти до себе людей, вона ніколи цього не вміла. А проте на мене тиснула ця крижана атмосфера. Я спробувала ще раз.

— Шарлотто…

— Ми майже приїхали, — перебила вона мене. — Я аж палаю з нетерплячки. Цікаво, чи зустрінемо ми когось із Внутрішнього Кола? — Її похмуре обличчя несподівано просвітліло. — Я маю на увазі ще кого-небудь, окрім тих, кого ми вже знаємо. Це страшенно цікаво. Найближчими днями весь Темпл роїтиметься живими легендами. Знамениті політики, Нобелівські лауреати, заслужені вчені — всі вони відвідають ці священні зали, але світ про це не дізнається. Буде тут Коппе Йотланд… о, і Джонатан Рівз-Гевіленд… хотіла б я потиснути йому руку.

Шарлотта говорила захоплено, принаймні як для її можливостей.

Я ж, навпаки, поняття не мала, про кого вона говорить. Я запитально глянула на Ксемеріуса, але той тільки стенув плечима.

— Про цих чуваків я ніколи нічого не чув, соррі, — сказав він.

— Не можна знати все, — відповіла я з промовистою усмішкою.

Шарлотта зітхнула.

— Не можна. Але зовсім не завадить деколи брати в руки серйозну газету або переглядати новини, щоб бути в курсі

актуальної політики у світі. Але для цього потрібно включити хоча б на час мізки… або взагалі їх мати.

Як я вже казала, Шарлотті бракувало здатності прихиляти до себе людей.

Лімузин зупинився, і містер Марлі відчинив дверцята. З боку Шарлотти, між іншим.

— Містер Джордано очікує на вас у старій трапезній, — оголосив містер Марлі, і мені здалося, що він насилу не додав «сер». — Я маю вас туди відвести.

— Я знаю дорогу, — відрізала Шарлотта й обернулася до мене. — Ходімо!

— У тебе щось є таке, через що всі люди тобою командують, — сказав Ксемеріус. — Мені піти з вами?

— Так, будь ласка, — попросила я. Ми вже йшли вузькими закутками Темпла. — Мені значно краще, коли ти зі мною.

— А ти купиш мені собачку?

— Ні!

— Але ж ти мене любиш, правда? Мені здається, я частіше повинен зникати.

— Або частіше давати користь, — сказала я і подумала про те, що говорила Леслі. «Ксемеріус може стати твоїм козирем у рукаві». Вона мала слушність. У кого ще був друг, який може проходити крізь стіни?

— Не відставай, — озвалася Шарлотта.

Вона і містер Марлі йшли трохи попереду поруч одне з одним, і раптом я помітила, як вони схожі між собою.

— Слухаю, фройляйн Роттенмайєр[23], — сказала я.

РОЗДІЛ 5

Meet the time as it seeks us.

(The Tragedy of Cymbeline, William Shakespeare)[24]

Щоб даремно не розпатякувати: заняття з Шарлоттою і містером Джордано були ще гірші, ніж я могла собі уявити. Перш за все тому, що мене намагалися навчити всього одразу: поки я (вбрана в спідницю у вишнево-червоні смужки, що мала вельми оригінальний вигляд у поєднанні зі шкільною блузкою кольору картопляного пюре) боролася з менуетними па, потрібно було одночасно вислуховувати про відмінності між політичними поглядами віґів і торі[25], вчитися правильно тримати віяло і второпати, чим «ваша величність» відрізняється від «вашої світлості» і «вашої ясновельможності». За годину після сімнадцяти різних способів розгортати віяло в мене розболілася голова, і я вже не знала, де ліва рука, а де права. Мою спробу розрядити обстановку жартом: «Може, зробимо паузу, а то я вже геть просвітлилася та прояснилася», — злегковажено.

— Не смішно, — прогугнявив Джордано. — Дурне дівчисько.

Стара трапезна розміщувалася на першому поверсі у великій кімнаті з високими вікнами, що виходили у внутрішній двір. Окрім рояля та кількох стільців, які стояли біля стіни, в ній нічого не було. Тому Ксемеріус знову повис на люстрі сторчма й акуратно склав крила на спині.

Містер Джордано відрекомендувався:

— Джордано, просто Джордано. Доктор історичних наук, відомий модельєр, майстер рейкі[26],дизайнер ювелірних виробів, знаменитий хореограф, адепт третього рівня, фахівець із XVIII і XIX століть.

— Матері його чорт, — вилаявся Ксемеріус. — Схоже, когось у дитинстві впустили сторч головою.

Я могла тільки мовчки з ним погодитися. Містер Джордано, пардон, просто Джордано, фатально нагадував одного з навіжених продавців з телеканалу продажу: всі вони розмовляли так, наче в них прищіпка на носі, а під столом у ногу вчепився пінчер. Я цілу годину чекала, що він розтягне (збільшені у пластичного хірурга?) губи в посмішку і скаже: «А зараз, дорогі телеглядачі, переходимо до нашої моделі “Брігітта”, це кімнатний фонтан екстра-класу, оаза щастя, і всього за двадцять сім фунтів, абсолютно вигідна угода, ви не повинні нізащо пропустити нагоду, я сам купив дві штуки для дому…»

Але натомість він — без посмішки — мовив:

— Дорога Шарлотто, вітання-вітання-вітаннячко! — і поцілував повітря праворуч і ліворуч від її вух. — Я чув, що сталось, і вважаю це ней-мо-вір-ним! Стільки років тренувань і такий талант пропадають даремно! Це горе, скандал до неба і так несправедливо… А це вона і є? Твоя дублерка.

Випнувши роздуті губи, він міряв мене поглядом з ніг до голови. Я ж тим часом витріщалася на нього. Зачіску він мав типу «ранок у курнику»: розкуйовджене волосся, напевно, зацементоване кілограмами гелю і лаку для волосся. Тонка борідка звивалася по нижній частині обличчя, як річка на мапі. Брови були вищипані й підведені чорним олівцем, і, якщо я не помиляюся, він пудрив ніс.

— І це має до післязавтра почуватися на soirée[27] 1782 року як риба у воді? — сказав він.

Було абсолютно очевидно, що «це» означало мене. «Soirée» означало щось інше. Цікаво, що саме.

— Агов, мені здається, Товстогубий тебе образив, — обурився Ксемеріус. — Якщо тобі потрібна якась лайка, щоб кинути йому в пику, я залюбки стану твоїм суфлером.

«Товстогубий» було вже непогано.

— Суаре — це нуднюще збіговисько пізно ввечері, — правив далі Ксемеріус. — Кажу на той випадок, якщо ти цього не знаєш. Після вечері ніхто не розходиться, а всі збираються в купу, грають на піаніно і намагаються не заснути.

— О, дякую! — сказала я.

— Я досі не можу повірити, що вони готові так ризикувати! — сказала Шарлотта, вішаючи пальто на стілець. — Дозволити Ґвендолін спілкуватися з людьми — це суперечить усім правилам дотримання Таємниці. Досить тільки глянути на неї, щоб миттю зауважити, що з нею не все гаразд.

— Так-так, я те саме подумав! — скрикнув Товстогубий. — Але граф мастак ексцентричних витівок. Там лежить її легенда. Почитай-но — просто волосся дибки!

Моя — що? Я завжди вважала, що легенди — це щось на кшталт казок. Або якісь приписи на мапах.

Шарлотта гортала сторінки в папці, що лежала на роялі.

— Вона повинна грати роль вихованки віконта Баттена? А Ґідеон — його син? Чи не занадто це ризиковано? А що, коли знайдеться хтось, хто знає віконта і його родину? Чому не можна було просто взяти якогось французького віконта у вигнанні?

Джордано зітхнув.

— Не можна через недостатній рівень володіння мовою. Напевно, граф хоче нас просто випробувати. Ми повинні йому довести, що зуміємо якимось дивом зробити з цієї дівчини справжню даму XVIII століття. Ми просто повиннії — Він у розпачі ламав руки.

— Ну, якщо в них вийшло з Кірою Найтлі[28], то й зі мною вийде, — сказала я впевнено. Кіра Найтлі була наймоднішою дівчиною в усьому світі, але чудово виглядала в костюмних фільмах, навіть із найдурнуватішими перуками.

— Кіра Найтлі? — Чорні брови доповзли майже до краю начесаного волосся. — До якоїсь стрічки це ще б здалося, але Кіра Найтлі не протрималася б і десяти хвилин у XVIII столітті, її зараз же викрили б. Одне те, що вона в усмішці показує зуби, закидає голову під час сміху і широко відкриває рот! Жодна жінка не дозволяла собі цього у XVIII столітті!

— Але ви ж не можете цього знати з усією впевненістю, — озвалася я.

— Що?! Що ти сказала?

— Я сказала, що з усією впевненістю…

Товстогубий блиснув очима.

— Нам час встановити перше правило. Воно звучить так: усе, що сказав Майстер, понад усякі сумніви.

— А хто у нас Майстер? А, розумію, це ви, — сказала я і трохи почервоніла, тоді як Ксемеріус реготав на всю горлянку. — Окей. Отже, сміючись, не шкірити зуби. Я запам’ятала.

Це я легко зможу. Навряд чи в мене на цій суаре... цьому суаре... буде привід посміхатися.

Майстер Товстогубий трохи заспокоївся, і брови повернулися на своє місце. А оскільки він не міг чути Ксемеріуса, який репетував зі стелі «Дурень!», то продовжив понурий виклад. Він розпитував, що я знаю про політику, літературу, традиції та звичаї 1782 року. І моя відповідь: «Я знаю, чого раніше не було — наприклад, автоматичного змивника в туалетах і виборчого права для жінок», — змусила його сховати обличчя в долонях на кілька секунд.

— Я зараз впісяюся зо сміху, — сказав Ксемеріус.

На мій превеликий жаль, він поступово заражав мене сміхом. Я ледве стримала хихикання, що проривалося нагору від самої діафрагми.

Шарлотта м’яко сказала:

— Я думала, тобі пояснили, що вона справді геть не підготовлена, Джордано.

— Але я… бодай основи… — Джордано підніс обличчя з долонь.

Я не наважувалася подивитися на нього, бо, якби зараз у нього потекла косметика, я б не стрималася.

— А як твої музичні здібності? Фортепіано? Спів? Арфа? Чи вмієш ти танцювати бальні танці? Простий menuet à deux[29] ти напевно знаєш, а інші?

Арфа? Menuet à deux? Аякже! Все, самовладання покинуло мене. Я почала нестримно сміятися.

— Добре, що хоча б хтось із нас веселиться, — сказав Товстогубий у нестямі, і це, мабуть, стало тим моментом, коли він вирішив мучити мене доти, доки мені перехочеться сміятися.

Тривало це не надто довго. Вже за п’ятнадцять хвилин я почувалася як остання ідіотка й невдаха. При тому, що Ксемеріус щосили намагався мене підтримати: «Давай, Ґвендолін, покажи цим двом садистам, на що ти здатна!»

Я б охоче це зробила. Але, на жаль, ні на що не спромоглася.

— Tour de main[30], ліва рука, дурне дівчисько, але поворот праворуч, Корнволліс склав зброю, у березні 1782 року лорд Норт вийшов у відставку[31], що призвело до того, що… Поворот праворуч — ні, праворуч! Боже мій! Шарлотто, коли твоя ласка, покажи їй ще раз!

І Шарлотта показала. Тут треба було визнати — танцювала вона чудово, і робила все легко та невимушено.

По суті, це й було легко та невимушено. Рух туди, рух сюди, повернутися, постійно посміхатися, не шкірячись. Музика звучала із захованих у панелях динаміків, і, потрібно сказати, це була не та музика, від якої одразу хочеться піти в танок.

Можливо, я б краще запам’ятала кроки, якби Товстогубий не торохтів увесь час.

— Так от, з 1779 року — війна з Іспанією… тепер муліне[32], прошу, четвертого ми повинні просто уявити, і реверанс, так точно, трохи більше граційності! І знову спочатку, не забуваємо посміхатися, голову прямо, підборіддя вгору, Велика Британія якраз втратила Північну Америку, о Боже мій, ні, праворуч, рука на рівні грудей і прогнутися, це важкий удар, і французів не люблять, згадувати про них вважається непатріотичним… Нема чого дивитися на ноги, в цьому вбранні там усе одно нічого не побачиш.

Шарлотта лише ні з того ні з сього ставила дивні питання, наприклад: «Хто був 1782 року королем Бурунді?» І невпинно хитала головою, що додавало мені невпевненості.

За годину Ксемеріус занудьгував. Він злетів із люстри, махнув мені рукою і зник крізь стіну. Я залюбки б доручила йому подивитися, де зараз Ґідеон, але це виявилося геть ні до чого, бо за чверть години менуетних тортур він разом із містером Джорджем прийшов до трапезної. З’явилися вони саме тієї миті, коли я, Шарлотта і Товстогубий із четвертим невидимим учасником танцювали фігуру, яку Товстогубий назвав «1е chain» і в якій я мала подати руку невидимому партнеру. На жаль, я подала йому не ту руку.

— Права рука, праве плече, ліва рука, ліве плече, — кричав Товстогубий, наче його хто окропом облив. — Невже це так складно? Подивися, як Шарлотта дивовижно танцює!

Дивовижна Шарлотта танцювала й далі, навіть після того як помітила, хто прийшов, тоді як я зупинилася, сама не своя, і ладна була провалитися крізь землю.

— О, — сказала Шарлотта, вдавши, що тільки-но помітила Ґідеона та містера Джорджа. Вона присіла у витонченому реверансі, котрий, як я тепер знала, являв собою щось на кшталт присідання на початку і в кінці менуету, ну і в середині теж. Вигляд у неї мусив би бути дурнуватий, надто ж у шкільній формі, але натомість враження вона справляла… нівроку.

Мені стало вдвічі гірше: через червоно-білу смугасту спідницю до шкільної блузи (я скидалася на якийсь пластмасовий конус, що розставляють на дорогах під час ремонту) і через те, що Товстогубий не гаяв часу і мерщій заходився скаржитися на мене.

— …Не знає, де праворуч, де ліворуч… сама незграбність та й годі… розуміє кепсько… марна спроба… дурне дівчисько… з каченяти не зробиш лебедя… вона не зможе бути непомітною під час суаре… тільки гляньте на неї!

Містер Джордж і Ґідеон обернулись до мене, і я густо почервоніла. І водночас відчула, як у мені скипає гнів. Це було вже занадто! Я різко відстебнула спідницю разом із дротовим каркасом, який на мене натягнув Товстогубий, і прошипіла:

— Не знаю, навіщо я у XVIII столітті повинна говорити про політику. Я і сьогодні цього не роблю — я в ній ні бе ні ме. Ну і що? Коли хтось мене запитає про маркіза-якогось-там, я просто скажу, що мене політика анітрохи не цікавить. А якщо хтось обов’язково захоче станцювати зі мною менует (що, на мій погляд, виключено, адже у XVIII столітті я нікого не знаю), я відповім: «Спасибі, дуже приємно, але я звихнула ногу». Я навіть зумію це сказати, не шкірячись!

— Ну, тепер ви бачите, що я маю на увазі? — запитав Товстогубий і знову заломив руки. Здається, йому до цього було не звикати. — Жодної ознаки бажання щось зробити, зате страхітливе невігластво й цілковитий брак талантів у всіх сферах. До того ж вона раптом починає реготати, як п’ятирічна дитина, почувши ім’я лорда Сендвіча.

Авжеж, лорд Сендвіч. Неможливо повірити, що його справді так звали. Бідний хлопець.

— Вона напевно… — почав було містер Джордж, але Товстогубий перебив його.

— На відміну від Шарлотти, у цієї дівчини взагалі немає… espièglerie[33]!

Ет, хай там що! Якщо це було в Шарлотти, то я цього не хотіла мати.

Шарлотта вимкнула музику й сіла за рояль, по-змовницькому посміхаючись Ґідеону. Він їй теж посміхався.

А на мене лише коротко зиркнув, причому таки-и-и-им поглядом. І аж ніяк не в позитивному плані. Напевно, йому було ніяково, що він перебуває в одному приміщенні з такою нетямою, ба більше — він явно усвідомлював, який розкішний вигляд має сам, у потертих джинсах і обтислій чорній футболці. Хтозна-чому я розлютилася ще дужче. Ще трохи — і я скрипнула б зубами.

Містер Джордж переводив тривожний погляд із мене на Товстогубого і назад, а тоді сказав, заклопотано насупивши чоло:

— У вас обов’язково вийде, Джордано. У вас є Шарлотта, яка знає все як свої п’ять пальців. Та й попереду у нас є ще кілька днів.

— Навіть якби кілька тижнів! Жодного часу не вистачить, щоб підготувати її до великого балу, — сказав Товстогубий. — Суаре — це ще може бути, в невеликому товаристві і якщо дуже пощастить, але бал, можливо, навіть перед герцогом із герцогинею — абсолютно виключено! Можна тільки припустити, що граф вирішив пожартувати.

Погляд містера Джорджа посуворішав.

— Де там! — сказав він. — І цілком очевидно, що до вашої компетенції не входить сумніватися в рішеннях графа. У Ґвендолін усе вийде, чи не так, Ґвен?

Я нічого не відповіла. Моя самооцінка за останні дві години неабияк постраждала. Якби йшлося про те, щоб не впадати у вічі, з цим би я ще сяк-так упоралася. Забилася б у якийсь куток і скромно обмахувалася б віялом. Або краще не обмахувалася б, а то це могло б означати казна-що. Просто стояла б і посміхалася, не шкірячись. Звичайно, при цьому ніхто не мав би мені заважати, розпитуючи про маркіза Стаффорда або запрошуючи танцювати.

Шарлотта почала щось тихенько награвати на роялі. Це була ніжна мелодія в музичному стилі, під який ми щойно танцювали. Ґідеон підійшов і став поруч, вона підняла до нього обличчя і сказала щось, чого я не почула через голосне зітхання Товстогубого.

— Ми спробували навчити її основних кроків менуету, як поводитися, але, боюся, нам доведеться застосувати інші методи!

Я не могла не захоплюватися здібностями Шарлотти, яка одночасно розмовляла, дивилася Ґідеону в очі, демонструвала ямочки на щоках і при цьому грала на роялі.

Товстогубий нарікав і далі.

— …може, картинки або крейдяні знаки на підлозі допоможуть, нам для цього слід…

— Завтра ви зможете продовжити заняття, — перебив його містер Джордж. — А зараз Ґвендолін треба елапсувати. Ти йдеш, Ґвен?

Я розважливо кивнула і схопила сумку й пальто. Нарешті визволення! Злість тут же поступилася місцем очікуванню. Якщо все піде добре, на сьогоднішньому елапсуванні відбудеться нова зустріч з дідусем і я знайду в схованці ключ і пароль.

— Давай я понесу, — містер Джордж забрав у мене сумку й підбадьорливо посміхнувся. — Усього чотири години, і ти зможеш піти додому. Вигляд у тебе сьогодні менш утомлений, ніж учора. Давай виберемо якийсь симпатичний, спокійний рік — як щодо 1953-го? Ґідеон каже, що в Аль-Нуні — приміщенні, де зберігається хронограф, — у цей час дуже затишно. Там навіть є канапа.

— 1953 — чудовий вибір, — сказала я і спробувала не виказати захват. За п’ять років після останньої зустрічі з Лукасом! Можна було припустити, що за цей час він дещо зумів дізнатися.

— Стривай, Шарлотто! Місіс Дженкінс викликала машину для тебе, на сьогодні ти можеш бути вільна.

Шарлотта покинула грати.

— Гаразд, містере Джордж, — сказала вона чемно, потім схилила голову на плече і посміхнулася Ґідеону: — Ти на сьогодні теж вільний?

Що? Вона що, збирається запитати, чи не хоче він піти з нею в кіно? Я затамувала подих.

Але Ґідеон похитав головою.

— Ні. Я супроводитиму Ґвен.

І Шарлотта, і я були спантеличені однаковою мірою.

— Ні, не супроводитимеш, — сказав містер Джордж. — Ти вже виконав свою норму на сьогодні.

— Та й виглядаєш ти, як з хреста знятий, — мовила Шарлотта, — що й зовсім не дивно. Ти б краще поспав.

Цього разу, як виняток, я була з нею згодна. Якщо Ґідеон мене супроводитиме, я не зможу ні взяти ключ зі схованки, ні зустрітися з дідусем.

— Без мене Ґвендолін змарнує в підвалі цілих чотири години, — сказав Ґідеон. — А якщо я піду з нею, ми б могли за цей час щось вивчити, — ледь помітно усміхаючись, він додав: — Наприклад, як відрізнити праворуч від ліворуч. Можна, напевно, опанувати менует.

Що?! Який жах — тільки не новий урок танців!

— Даремна праця, — кинув Товстогубий.

— Мені треба виконувати домашні завдання, — сказала я підкреслено неприязно. — Завтра я маю здати твір за Шекспіром.

— Я зможу тобі в цьому допомогти, — сказав Ґідеон, дивлячись на мене.

Я не змогла розшифрувати його погляду: той, хто його не знав, міг подумати, що він — невинний, але ж я була в курсі справи.

Шарлотта хоч і посміхалася далі, проте ямочки на щоках зникли.

Містер Джордж знизав плечима.

— Я не заперечую. Ґвендолін не сидітиме на самоті й не боятиметься.

— Взагалі-то я люблю бути сама, — сказала я, втративши вже надію. — Надто ж, якщо я цілий день провела між людей, як сьогодні.

Не між людей, а між ідіотів.

— Так? — глузливо запитала Шарлотта. — Але ж ти ніколи не буваєш по-справжньому сама, навколо тебе постійно крутяться твої невидимі друзі, чи не так?

— Саме так, — буркнула я. — Ґідеоне, ти тільки заважатимеш.

«Іди краще в кіно з Шарлоттою. Або створіть Книжковий клуб — мені по цимбалах», — думала я. Але чи це я мала на увазі? З одного боку, я вкрай нетерпляче чекала, поки зможу перебалакати з дідусем і запитати, що він дізнався про зеленого вершника. З іншого боку, в моїй голові злинали неясні спогади про «О-о-о-о!» і «М-м-м!» і «Ще!» з учорашнього дня.

Дідько! Я мушу себе опанувати й терміново згадати про все бридке, що я виявила в Ґідеоні.

Але він не дав мені часу. Ґідеон уже відчинив двері, пропускаючи мене й містера Джорджа.

— Ходімо, Ґвен! Вперед, у 1953 рік!

Я була майже впевнена, що Шарлотта попропалювала б мені поглядом дірки в спині, якби вона це вміла.

Дорогою вниз, в алхімічну лабораторію, містер Джордж зав’язав мені очі (вибачившись при цьому) і взяв, зітхнувши, мене під руку. Ґідеону довелося нести мою сумку.

— Я знаю, що містер Джордано — людина непроста, — зауважив містер Джордж, коли кручені сходи лишилися позаду. — Але, може, ти таки спробувала б із ним якось порозумітися?

Я голосно пирхнула.

— Він міг би теж спробувати зі мною порозумітися. Майстер рейкі, дизайнер ювелірних виробів, модельєр… що він робить серед Вартових? Я думала, що Вартовими бувають тільки першокласні вчені й політики.

— Містер Джордано справді як біла ворона поміж Вартових, — зізнався містер Джордж. — Але в нього світла голова. Нарівні з екзотичними… е-е-е… професіями, що, між іншим, зробили його мільйонером, він — визнаний історик і…

— …і коли він п’ять років тому, користуючись невідомими джерелами, опублікував статтю про лондонську таємну організацію, пов’язану з масонами й легендарним графом Сен-Жерменом, Вартові вирішили, що мають познайомитися з ним ближче, — додав Ґідеон, ідучи попереду. Його голос відбивався від кам’яних стін.

Містер Джордж кахикнув.

— Е-е-е… і це теж. Обережно, сходинка!

— Розумію, — відповіла я. — Виходить, що Джордано взяли в Коло Вартових, щоб він не розпатякав про них людям. А що це за невідомі джерела?

— Кожен член організації дає їй щось, що робить її сильнішою, сказав містер Джордж, ігноруючи моє запитання. — А здібності містера Джордано вельми різноманітні.

— Ще б пак, — сказала я. — Кому ще з чоловіків до снаги самотужки приклеїти стразики собі на нігті?

Я почула, як містер Джордж закашлявся, ніби чимось удавився. Якусь хвилю ми мовчки йшли поруч.

Кроків Ґідеона не було чутно, я припустила, що він пішов уперед (через пов’язку на очах я рухалася не швидше за равлика). Нарешті я зібралася з духом і запитала:

А що саме я повинна робити під час суаре і балу, містере Джордж?

— О, ніхто досі тобі не розповів? Ґідеон був учора ввечері — або, радше, це була вже ніч — у графа, щоб розповісти про останні… е-е-е… ваші пригоди. Він повернувся назад із листом, у якому граф висловив недвозначне бажання, щоб ти й Ґідеон супроводжували його на суаре в леді Бромптон, а також за кілька днів — на балу. Крім того, на порядку денному ще один візит у Темпл у другій половині дня. Метою всього цього є дати графу можливість познайомитися з тобою ближче.

Я згадала про свою першу зустріч з графом і здригнулася.

— Я розумію, що він хоче краще зі мною спізнатися. Але чому він хоче, щоб я перебувала серед чужих людей? Це що — якесь випробування?

— Це зайвий раз доводить, як безглуздо щось від тебе приховувати. Щиро кажучи, я дуже зрадів цьому листу. Він

демонструє, що граф довіряє тобі значно більше, ніж дехто з Вартових, які вважають тебе статисткою в цій грі.

— І зрадницею, — додала я, думаючи про доктора Вайта.

— Або зрадницею, — мимоволі вкинув містер Джордж. — Думки розділилися. Ну, ми вже прийшли, дівчинко моя. Можеш скинути пов’язку.

Ґідеон уже чекав на нас. Я востаннє спробувала його здихатися, заявивши, що мені треба вивчити напам’ять сонет Шекспіра, а це я могла робити тільки вголос, але він лише знизав плечима і сказав, що в нього з собою айпод і він мене не почує.

Містер Джордж видобув хронограф із сейфа і суворо застеріг, щоб ми нічогісінько не залишили в минулому.

— Ні папірчика, чуєш, Ґвен? Забереш назад усе, що в тебе є в сумці. І саму сумку, звичайно, теж. Зрозуміло?

Я кивнула, забрала сумку в Ґідеона і притиснула до себе. Потім простягла палець містеру Джорджу. Цього разу мізинець — вказівець був геть поштриканий.

— А якщо хтось зайде в підвал, коли ми там будемо?

— Цього не трапиться, — заспокоїв мене Ґідеон. — Там якраз буде глупа ніч.

— То й що? Хто-небудь може влаштувати інспіративну зустріч у підвалі.

— Конспіративну, — виправив Ґідеон. — Ну і що?

— Як це «ну і що»?

— Не бери в голову, — сказав містер Джордж і застромив мій палець крізь відкритий отвір у глиб хронографа.

Я закусила губу, відчувши в животі вже знайоме відчуття «американських гірок», і тоді в палець уп’ялася голка. Кімнату залило рубінове світло, а я пірнула у цілковиту темряву.

— Агов? — запитала я тихо, але ніхто не відповів.

За секунду поруч зі мною опинився Ґідеон і відразу ж увімкнув ліхтарик.

— Бачиш, не так уже тут і незатишно, — сказав він, ідучи до дверей і клацаючи вимикачем.

На стелі досі висіла гола лампочка, натомість інша частина кімнати з моменту мого останнього візиту явно змінилася на краще. Я відразу глянула на стіну, де Лукас збирався зробити криївку. Там і далі стояли стільці, але набагато акуратніше, ніж минулого разу. Сміття не було, порівняно з минулим разом підвал мав чистіший вигляд і насамперед порожніший. Окрім стільців біля стіни, тут стояли лише стіл і канапа з потертою замшевою оббивкою зеленого кольору.

— Так, справді, набагато затишніше, ніж минулого разу. Я весь час боялася, що з кутка вискочить щур і вкусить мене.

Ґідеон натиснув на ручку дверей і посмикав за неї. Вочевидь, замкнено.

— Одного разу двері були відчинені, — сказав він з усмішкою. — Вечір тоді вийшов на славу. Звідси тягнеться потайний хід до Палацу правосуддя. Він іде ще далі — глибоко в катакомби з мощами… А неподалік звідси (саме цього року — 1953-го) розташований винний льох.

— Був би в нас ключ, — я знову скосила очі до стіни. Десь там за якоюсь цеглиною лежав ключ. Я зітхнула. Страшенно шкода, що зараз він мені ні до чого. А проте приємно було знати щось, про що Ґідеон цього разу не мав поняття. — Ти пив вино?

— Що ти маєш на увазі? — Ґідеон узяв один зі стільців і поставив біля столу. — Прошу, для тебе. Роби домашні завдання собі на втіху.

— Дякую, — я сіла, вийняла все необхідне із сумки і вдала, що з головою поринула в читання книги.

Тим часом Ґідеон вивернувся на канапі, дістав із кишені айпод і встромив у вуха навушники. За дві хвилини я наважилася глянути в його бік і побачила, що він заплющив очі. Він що, заснув? Взагалі-то, не дивно, якщо згадати, що цілу ніч його десь носило.

На якийсь час я занурилася в споглядання рівного довгого носа, блідої шкіри, м’яких губ і густих вигнутих вій. У такому розслабленому стані він виглядав набагато молодше, і раптом я зуміла добре уявити собі, яким він був у дитинстві. У кожному разі — вельми гарненьким. Груди його рівно здіймались, і я на мить вирішила, що могла б ризикнути — ні, це було занадто небезпечно. Не можна взагалі дивитися в бік стіни, якщо я хочу зберегти мою і Лукасову таємницю.

Оскільки робити мені більше було нічого, а спостерігати за сонним Одеоном чотири години було нерозумно (хоча в цьому було щось привабливе), я заходилася робити домашнє завдання: спочатку корисні копалини Кавказу, потім неправильні французькі дієслова. У творі про творчість і життя Шекспі- ра бракувало тільки висновку, тож я сміливо закінчила його фразою: «Останні п’ять років свого життя Шекспір провів у Стратфорді-на-Ейвоні, де й помер 1616 року». Все, готово. Мені залишилося тільки вивчити напам’ять сонет. А оскільки всі вони мали однакову довжину, то я взяла один навмання.

— Mine eye and heart are at a mortal war,

How to divide the conquest of thy sight,[34]

— забулькотіла я мов той індик.

— Ти мене маєш на увазі? — запитав Ґідеон, піднявся і вийняв навушники з вух.

Як на лихо, я мимоволі почервоніла.

— Це Шекспір, — зауважила я.

Ґідеон посміхнувся.

— Mine eye my heart thy picture’s sight would bar,

My heart mine eye the freedom of that right[35]

Ну, або якось так…

— Не «якось так», а точно так, — відрубала я і закрила книгу.

— Але ти ще не вивчила його, — мовив Ґідеон.

— Усе одно до завтра забуду. Найкраще буде, якщо я вивчу його завтра вранці перед школою, тоді в мене буде хороший шанс не забути його до уроку англійської мови у містера Вітмена.

— Тим краще! Тоді ми можемо повправлятися в менуеті, — Ґідеон звівся на ноги. — Місця тут досить.

— О ні! Будь ласка, не треба!

Але Ґідеон уже уклонився мені.

— Можу я просити вас про танець, міс Шеферд?

— Немає нічого, що б я охочіше зробила, мій пане, — запевнила я його й обмахнулась, як віялом, томиком Шекспіра. — Але я, на превеликий жаль, звихнула ногу. Запитайте в моєї кузини. Он вона, в зеленій сукні, — я показала на канапу. — Вона залюбки вам продемонструє, як чудово вона танцює.

— Але я хочу танцювати з вами — як танцює ваша кузина, я давно знаю.

— Я маю на увазі кузину Канапу, а не кузину Шарлотту, — сказала я. — Запевняю вас… е-е-е… з Канапою ви отримаєте більшу втіху, ніж із Шарлоттою. Можливо, Канапа не така елегантна, зате вона м’якша, в ній більше шарму і в неї значно краща вдача.

Ґідеон розсміявся.

— Як я вже сказав, мене цікавите тільки ви. Прошу вас, зробіть мені честь.

— Але такий джентльмен, як ви, має зважати на мою хвору ногу!

— Шкодую, але ні, — Ґідеон вийняв із кишені айпод. — Трохи терпіння, оркестр зараз почне.

Він встромив мені у вуха навушники й потягнув, щоб поставити на ноги.

— О, клас, «Linkin Park»[36], — сказала я, в той час як моє серце забилося частіше, адже поряд опинився Гідеон.

— Що? Пардон. Одну хвилинку, — його пальці ковзали по дисплею. — Ось. Моцарт. Це більше підходить, — він простягнув мені айпод. — Ні, поклади його в кишеню, руки в тебе мають бути вільні.

— Але ти ж не чуєш музики, — сказала я, тоді як у моїх вухах співали скрипки.

— Чую я досить, не треба кричати. Окей, уявімо, що ми танцюємо варіант для восьми танцюристів. Ліворуч од мене стоїть пан, праворуч — двоє, всі в одному ряду. З твого боку те саме, але стоять дами. Реверанс, прошу!

Я присіла і нерішуче вклала долоню в його руку.

— Щойно ти назвеш мене «дурним дівчиськом», я зараз же кину!

— Ніколи в житті, — сказав Ґідеон і повів мене прямо, повз канапу. — У танці найголовніше — вишукане спілкування. Можу я поцікавитися, на чому ґрунтується ваша нелюбов до танців? Більшість молодих жінок люблять танцювати.

— Тихіше, мені потрібно концентруватися. — Досі все йшло добре. Я сама здивувалася. Tour de mainвиходив як по маслу: поворот ліворуч, поворот праворуч. — Ми могли б повторити ще раз?

— Підборіддя вгору. Так правильно. І дивись на мене. Очі весь час на мене, хай який красень при цьому мій сусід.

Я посміхнулася. Що це було? Він напрошується на комплімент? Оце вже ні, я таку втіху йому не зроблю. Хоча, треба визнати, танцював Ґідеон чудово. З ним було все інакше, ніж із Товстогубим — усе виходило само собою. Мало-помалу менует навіть почав мені подобатися.

Ґідеон теж це помітив.

— Тільки подумати, у тебе виходить. Права рука, праве плече, ліва рука, ліве плече — дуже добре!

Він мав слушність. У мене виходило! Взагалі-то, танцювати менует було, як дурному з гори бігти. Я переможно зробила коло з одним із невидимих партнерів і знову вклала пальці в долоню Ґідеона.

— Ха! А казали, що в мене грація, наче у вітряка! — сказала я.

— Геть нахабне порівняння, — підтвердив Ґідеон. — Ти будь-якого вітряка переважиш!

Я хихикнула. А потім здригнулася.

— Тю! А зараз знову «Linkin Park».

— Пусте.

Поки в мене в вухах лунали «21 Guns»[37],Ґідеон незворушно пройшов зі мною останню фігуру і в кінці вклонився. Я майже шкодувала, що танець скінчився.

Я присіла в глибокому реверансі та вийняла навушники з вух.

— Тримай. Дуже мило було з твого боку навчити мене танцювати.

— Це егоїзм та й годі, — зауважив Ґідеон. — Зрештою, я набрався б через тебе сорому, ти вже забула?

— Ні.

Мій гарний настрій миттю зник. Я відвела погляд і знову прикипіла очима до стіни зі стільцями, не встигнувши себе зупинити.

— Гей, це ще не все! — мовив Ґідеон. — Досить непогано, але не бездоганно. А чого це ти надулася, як півтора нещастя?

— Як ти гадаєш, чому граф Сен-Жермен хоче, щоб я конче з’явилася на суаре й на балу? Він би міг побачити мене тут, у Темплі, де не було б ризику, що я перед усіма осоромлюся. Ніхто не дивуватиметься і не розгледить у мені нащадка.

Якусь хвилю Ґідеон мовчки дивився на мене, перш ніж відповісти.

— Граф не любить розповідати про свої задуми, але за кожною його ідеєю стоїть геніальний план. У нього є конкретні підозри щодо тих чоловіків, які наскочили на нас у Гайд-парку, і, як на мене, він хоче виманити ватажка, відрекомендувавши нас товариству.

— О, — сказала я. — Ти маєш на увазі, що чоловіки зі шпагами знову нас…

— Доки ми будемо поміж людей, ні, — відказав Ґідеон. Він сів на спинку канапи і схрестив на грудях руки. — І все-таки я вважаю цей захід небезпечним. Особливо для тебе.

Я сперлася на край стола.

— Хіба ти не підозрював Люсі й Пола через події в Гайд-парку?

— Так і ні, — відповів Ґідеон. — Такий пан, як граф Сен-Жермен, нажив собі чимало ворогів за життя. У хроніках є кілька повідомлень про замахи на нього. Припускаю, що Люсі й Пол об’єдналися з одним або кількома ворогами, щоб досягти своєї мети.

— Граф теж так думає?

Ґідеон знизав плечима.

— Сподіваюся.

Я трохи подумала.

— Я не заперечую, якщо ти знову порушиш правила і візьмеш із собою пістолет Джеймса Бонда[38], — запропонувала я. — Проти нього ці типи зі шпагами нічого не вдіють. До речі, звідки він у тебе? Я б теж почувалася краще, якби мала пістолет.

— Зброя, якою ти не вмієш орудувати, швидше за все буде скерована на тебе ж саму, — сказав Ґідеон.

Я подумала про японський ніж для овочів. Неприємно було уявляти, що його можуть застосувати проти мене.

— А Шарлотта добре фехтує? Вміє орудувати пістолетом?

Він знову стенув плечима.

— Вона займається фехтуванням із дванадцяти років, звичайно, фехтує вона добре.

Звичайно. Шарлотта вміє все робити добре. Не вміє хіба що бути приємною у спілкуванні.

— Вона б сподобалася графу, — сказала я. — Я, вочевидь, йому не до вподоби.

Ґідеон засміявся.

— Поки ти ще можеш змінити його враження. Він хоче ближче з тобою познайомитися не в останню чергу для того, щоб перевірити, чи передбачення таки правдиві щодо тебе.

— Щодо магії Крука? — як завжди, коли мова заходила на цю тему, мені стало якось ніяково. — А пророцтво не говорить, що під цим мається на увазі?

Ґідеон мав сумніви, але потім тихо сказав:

— «…Крук чує між світів, рубіново-червоний:

Мерці співають, аж душа холоне,

Не знає сили він, ціни не знає,

Коло змикається, і влади прибуває…»

Він відкашлявся.

— У тебе сироти повискакували.

— Звучить вельми моторошно. Особливо про пісню мерців, — я потерла очі. — А далі є?

— Ні. Це практично все. Ти повинна визнати, що тобі це не надто пасує. Чи ні?

Так, я думала, що він має рацію.

— А про тебе є щось у пророцтві?

— Звісно, — кинув Ґідеон. — Про всіх мандрівників у часі. Я — Лев із гривою з діамантів, побачивши якого Сонце… — на якусь мить мені здалося, що йому ніяково, але, криво посміхаючись, він миттю продовжив: — Бла-бла-бла. О, а твоя прапрапрабабуся, уперта леді Тілні, вона — Лисиця; їй пасує, правда ж? Нефритова лисиця, що ховається під липою.

— З цього передбачення взагалі можна щось зрозуміти?

— Цілком, символів там хоч відбавляй. Це питання інтерпретації, — він глянув на свій годинник. — У нас є ще трохи часу. Я пропоную продовжити заняття танцями.

— А на суаре теж танцюють?

— Взагалі-то ні, — сказав Ґідеон. — Там здебільшого їдять, п’ють, пліткують і… е-е-е… музичать. Тебе напевно теж попросять що-небудь зіграти або розповісти.

— От же ж, — скривилась я. — Треба було мені вчитися грати на фортепіано, а не ходити з Леслі на курс хіп-хопу. Але співаю я нівроку. Торік на вечірці у Синтії заломила всіх, здобувши перше місце в караоке. Я співала власну інтерпретацію «Somewhere over the rainbow»[39]. І це при тому, що, як на зло, була вбрана «автобусною зупинкою».

— A-а, так. Якщо тебе хтось запитає, скажеш, що ти завжди хрипнеш, коли треба співати перед людьми.

— Це я можу сказати? А про те, що я звихнула ногу, — ні?

— Тримай навушники. Все те саме ще раз.

Він уклонився мені.

— А що мені треба робити, якщо мене запросить хтось інший? — Я присіла… е-е-е… зробила реверанс.

— Усе точно так само, — відповів Ґідеон і взяв мою руку. — Але у XVIII столітті з цього погляду було чимало формальностей. Незнайому дівчину не слід було запрошувати до танцю, якщо вас попередньо з нею офіційно не познайомили.

— Хіба що вона робить якісь непристойні рухи віялом, — поступово менуетні кроки виходили цілком природно. — Щоразу, коли я буквально на сантиметр нахиляла віяло, у Джордано починався нервовий напад, а Шарлотта мотала головою, як фігурка, яку ставлять ззаду в машинах.

— Вона хоче тільки допомогти тобі, — сказав Ґідеон.

— Авжеж, справді. А Земля — пласка, — пирхнула я, хоча цього абсолютно точно не можна робити в менуеті.

— Можна подумати, що ви одна одну не надто любите.

Ми зробили поворот — кожен зі своїм невидимим партнером.

Отакої? Можна подумати?

— Мені здається, що крім тітки Ґленди, леді Арієти та наших учителів немає нікого, кому б Шарлотта подобалася.

— Я так не думаю, — мовив Ґідеон.

— О, звичайно, я забула Джордано і тебе. — Упс, зараз я пустила очі під лоба, що у XVIII столітті напевно заборонено.

— А що, коли ти трохи ревнуєш до Шарлотти?

Я засміялася.

— Повір мені, якби ти її знав так само добре, як я, ти б ніколи не поставив таке дурне питання.

— Взагалі-то, я її досить добре знаю, — тихо мовив Ґідеон і знову взяв мою руку.

«Так, але тільки з її найкращого боку», —

хотіла відповісти я, але тут до мене дійшов сенс сказаного і я тієї ж миті сповнилася страшенних ревнощів.

— Наскільки добре ви знаєте одне одного… зокрема?

Я забрала руку в Ґідеона і простягнула її незримому партнерові.

— Ну, я б сказав, настільки, наскільки можливо знати людину, з якою проводиш багато часу, — він підступно посміхнувся. — І в нас не було іншого часу для інших… е-е-е… дружб.

— Розумію. Потрібно задовольнятися тим, що є, — я не могла терпіти більше ні секунди. — І що? Як Шарлотта цілується?

Ґідеон схопив мене за руку, що теліпалася щонайменше сантиметрів на двадцять вище, аніж було потрібно.

— Я визнаю, що ви рухаєтеся вперед семимильними кроками у спілкуванні, а проте… про такі речі справжній джентльмен не говорить.

— Так, ця відмовка годилася б, якби ти був джентльменом.

— Якщо коли-небудь я дав вам привід вважати мою поведінку не гідною джентльмена, прошу…

— Ох, стули писок! Хоч би що було між тобою і Шарлоттою — мене це не обходить. І це нахабство з твого боку — оці зажиманси зі мною.

— Зажиманси? Що за негарне слово. Я був би вам дуже вдячний, якби ви звірилися мені з причинами свого невдоволення і при цьому не забували про лікті. У цій фігурі їх потрібно тримати внизу.

— Не смішно, — прошипіла я. — Я б не дозволила тобі себе поцілувати, якби знала, що ти й Шарлотта…

Тут знову скінчився Моцарт і загримів «Linkin Park». Ну і добре, він краще вписувався в мій настрій.

— Я і Шарлотта — що?

— Більше, ніж друзі.

— Хто це сказав?

— Ти!

— Дідька лисого!

— Ага. Тобто ви ще ніколи… ну, скажімо… не цілувались?

Я забула про присідання й натомість метала блискавки з очей.

— Цього я теж не говорив. — Він уклонився і витягнув айпод із моєї кишені. — Те саме ще раз. З руками треба щось робити. А поза цим — чудово.

— Зате твоє спілкування ще не таке як слід, — зауважила я. — Є щось між тобою і Шарлоттою?

— А я думав, що тобі байдуже, що відбувається між мною і Шарлоттою.

Я досі метала блискавки.

— їй-бо, справді.

— То й гаразд.

Ґідеон простягнув мені айпод. У навушниках лунала «Алілуя» у виконанні Bon Jovi.

— Ти помилився, — сказала я.

— О ні, — посміхнувся Ґідеон. — Я подумав, що тобі потрібно що-небудь інше, щоб ти заспокоїлася.

— Ти, ти…

— Ну?

— Стерво та й годі!

Він підійшов ще на крок ближче, так що між нами залишився десь сантиметр.

— Ось бачиш, у цьому й полягає різниця між тобою і Шарлоттою. Вона б ніколи цього не сказала.

Раптом мені сперло дух.

— Може, того, що ти їй не давав приводу?

— Ні, не в цьому річ. Думаю, у неї кращі манери.

— Ага, і нерви міцніші, — сказала я. Чомусь я не могла відірвати погляду від губ Ґідеона. — На випадок, якщо ти знову захочеш спробувати, коли ми сидітимемо в сповідальні або ще десь-інде: вдруге я не дозволю собі розгубитися.

— Ти маєш на увазі, що не дозволиш мені ще раз тебе поцілувати?

— Атож, — прошепотіла я, неспроможна навіть поворухнутися.

— Шкода, — сказав Ґідеон, наблизивши свої губи до моїх так близько, що я відчула його подих.

Я розуміла, що тримаюся не так, аби можна було вірити в те, що я так і думаю. Я так і не думала. Узагалі мені було великим подвигом не кинутися Ґідеону на шию. Але мить, коли можна було просто повернутися й відійти, давно минула.

Очевидно, Ґідеон теж так вирішив. Його рука почала гладити моє волосся, і я нарешті відчула м’який дотик його губ.

«There’s a blaze of light in every word»[40], — співав у моїх вухах Bon Jovi. Я завжди любила цю кляту пісню, я могла її слухати п’ятнадцять разів поспіль, а тепер вона навічно буде пов’язана зі спогадами про Ґідеона.

Алілуя!

РОЗДІЛ 6

[41]

Цього разу нам нічого не завадило — ні стрибок у часі, ні єхидні зауваження демона-горгульї. Поки звучала «Алілуя», поцілунок був ніжним і обережним, але потім Ґідеон зарився обома руками в моє волосся

і міцно пригорнув мене до себе. Це був уже не ніжний поцілунок, і я була вражена власною реакцією. Тіло моє стало геть легким і податливим, я обвила руками шию Ґідеона. Як це

з нами сталось, я не мала аніякісінької тями, проте наступної хвилини ми вже були на канапі й там цілувались і цілувались… аж раптом Ґідеон різко сів і глипнув на годинник.

— Так, справді дуже шкода, що ти більше не дозволиш себе цілувати, — сказав він, дихаючи уривчасто. У нього були величезні зіниці й рожеві щоки.

Я замислилась, який маю наразі вигляд. Оскільки я тимчасово перетворилася на людський пудинг, то мені було не до снаги змінити самотужки свій напівлежачий стан. З жахом я зрозуміла, що не маю ані найменшої тями про те, скільки спливло часу від закінчення «Алілуї». Десять хвилин? Півгодини? Все було можливо.

Ґідеон подивився на мене, і мені здалося, що в його погляді були збентеження й розгубленість.

— Нам треба поскладати речі, — сказав він нарешті. — І терміново зроби щось із волоссям: здається, наче якийсь

ідіот копирсався в ньому обома руками, а потім жбурнув тебе на канапу… Хто б нас не чекав, він одразу про все здогадається… О, не дивися на мене так, будь ласка!

— А як?

— Наче ти не можеш зрушити з місця.

— Але так воно і є, — сказала я серйозно. — Я перетворилася на пудинг. Ти перетворив мене на пудинг.

Обличчя Ґідеона освітила посмішка, проте він тут же схопився на ноги і заходився запихати мої речі в сумку.

— Ну ж бо, вставай, маленький пудингу. У тебе є щітка або гребінець?

— Десь там є, — пробубоніла я.

Ґідеон добув футляр від окулярів мами Леслі.

— Тут?

— Ні! — крикнула я і, нажахана, забула, що я — пудинг.

Я стрибнула на ноги, вирвала у Ґідеона футляр із японським ножем для овочів і запхала його назад у сумку. Якщо Ґідеон і здивувався, то і знаку не подав. Він поставив стілець на місце до стіни і знову зиркнув на годинник, поки я діставала щітку для волосся.

— Скільки ще в нас часу?

— Дві хвилини, — сказав Ґідеон і підняв айпод з підлоги. Цікаво, як він там опинився. Або коли.

Я гарячково пригладжувала щіткою волосся. Ґідеон розглядав мене з серйозним виглядом.

— Ґвендолін?

— Га?

Я опустила щітку й найспокійніше глянула у відповідь. 0 Боже! Він був хороший, хороший! Був би ще кращий, та вже нікуди. Отож частина мене хотіла знову стати пудингом.

— Ти…

Я почекала.

— Що?

— Нічого.

У мене в животі з’явилося знайоме відчуття.

— Мені здається, починається, — сказала я.

— Тримай міцно сумку, не відпускай її хай там що. І посунься трохи, інакше приземлишся просто на столі.

Я зробила крок, усе попливло в мене перед очима. Мить — і я м’яко приземлилася на ноги, просто перед містером Марлі, який одразу витріщив очі. З-за плеча визирала нахабна пика Ксемеріуса.

— Ну нарешті-таки! — мовив Ксемеріус. — Я вже чверть години слухаю, як рудий розмовляє сам із собою.

— З вами все гаразд, міс? — затинаючись, запитав містер Марлі й зробив крок назад.

— Так, з нею все гаразд, — сказав Ґідеон, який приземлився позаду мене, і зиркнув на мене допитливим оком. Я посміхнулась у відповідь, і він умить відвів очі.

Містер Марлі прокашлявся.

— Маю повідомити, що на вас чекають у Драконячій залі, сер. Внутрі… е-е-е… Номер Сім прибув і бажає поговорити з вами. З вашого дозволу, я проведу міс до автомобіля.

— У міс немає ніякого автомобіля, — зауважив Ксемеріус. — У неї навіть прав немає, помідор ти дурнуватий!

— Не треба, я візьму її з собою, — Ґідеон узяв чорну пов’язку.

— А справді так треба?

— Авжеж, треба.

Ґідеон зав’язав шарф у мене на потилиці. При цьому у вузол потрапило кілька волосинок, це було боляче, та скаржитись я не хотіла, тож просто закусила губу.

— Якщо ти не знаєш, де розташоване приміщення з хронографом, ти не зможеш нікому розповісти й ніхто не зможе

заскочити нас зненацька, якщо ми коли-небудь опинимося в цьому приміщенні.

— Але ж цей підвал належить Вартовим, і кожної хвилини на входах і виходах стоїть сторожа, — сказала я.

— По-перше, є ще кілька ходів у підвали, не обов’язково через будівлі в Темплі, а по-друге, не можна виключити, що когось із Вартових може цікавити несподівана зустріч.

— «Нікому не довіряй. Навіть своїм почуттям», — пробурмотіла я. Навколо самі невірці.

— Саме так, — Ґідеон узяв мене за талію й підштовхнув уперед.

Я чула, як попрощався містер Марлі й позаду нас зачинилися двері. Була купа речей, про які мені хотілося поговорити, хіба що я не знала, з чого почати.

— Моє відчуття підказує, що ви знову цілувалися, — зауважив Ксемеріус. — Моє відчуття і моя проникливість.

— Дурниці, — відповіла я і почула, як Ксемеріус вибухнув дзявкітливим сміхом.

— Повір мені, я в цьому світі з XI століття і точно знаю, яка на вигляд дівчина, що повернулася з копиці сіна.

— Сіна?! — обурено повторила я.

— Ти зі мною розмовляєш? — запитав Ґідеон.

— А з ким іще? — сказала я. — Котра година, власне? До речі, про сіно. Я голодна, як собака.

— Майже пів на восьму.

Ґідеон відпустив мене. Щось кілька разів пропищало, і я врізалася плечем у стіну.

— Гей!

Ксемеріус знову зайшовся сміхом.

— І це називається справжній кавалер!

— Вибач. У цього чортового мобільника немає внизу прийому. Тридцять чотири пропущених дзвінки, супер! Це може бути тільки… о ні!.. Моя мати! — Ґідеон важко зітхнув. — Вона залишила одинадцять голосових повідомлень.

Навпомацки я пробиралася вздовж стіни.

— Або зніми мені цю дурну пов’язку, або веди мене далі!

— Гаразд.

Я знову відчула його руку.

— Ну, не знаю, що можна подумати про чоловіка, який зав’язує очі своїй приятельці, щоб спокійно перевірити свій мобільник, — сказав Ксемеріус.

Я теж цього не знала.

— Сталося щось погане?

Знову зітхання.

— Я припускаю, що так. Зазвичай ми не розмовляємо так часто. Досі нема сигналу.

— Обережно, сходинка, — попередив Ксемеріус.

— Може, хтось захворів, — сказала я. — Або ти забув щось важливе. Наприклад, моя мама залишила мені купу повідомлень, щоб нагадати, що я забула привітати дядька Гаррі з днем народження. Хух!

Якби Ксемеріус мене не попередив, я б урізалася в перила животом. Ґідеон нічого не помітив. Я навпомацки, наскільки це було можливо, дерлася вгору крученими сходами.

— Ні, такого бути не може. Я ніколи не забуваю про дні народження, — він говорив змучено. — Це, напевно, щось із Рафаелем.

— З твоїм меншим братом?

— Він раз у раз робить щось небезпечне. Водить машину без прав, стрибає з круч, дереться на скелі без страховки. Хтозна, кому він щось хоче довести. Торік вирішив політати на параплані, а тоді три тижні пролежав у лікарні з черепно-мозковою травмою. Можна було сподіватися, що він зробив висновки, але ні, на день народження він попросив у «месьє» швидкісний човен. А цей ідіот виконує будь-які його забаганки… — Опинившись нагорі, Ґідеон пішов швидше, і я кілька разів спіткнулася. — О, нарешті! Сюди!

Схоже, він слухав на ходу автовідповідач. Але я нічого не могла розібрати.

— От чорт! — кілька разів тихенько вилаявся Ґідеон. Він знову відпустив мене, і я обережно просувалася вперед.

— Якщо не хочеш наштовхнутися на стіну, поверни тут ліворуч, — інформував мене Ксемеріус. — О, він зрозумів, що в тебе немає вбудованого радара.

— Окей, — пробурмотів Ґідеон. Його руки обережно торкнулися мого обличчя, потім потилиці. — Вибач, будь ласка, Ґвендолін. — У його голосі бриніла тривога, але я не думала, що він тривожиться про мене. — Ти знайдеш сама дорогу назад?

Він розв’язав шарф, і я кілька разів кліпнула. Ми стояли перед ательє мадам Россіні.

Ґідеон легко погладив мене по щоці й криво посміхнувся.

— Ти ж знаєш дорогу, правда? Машина вже чекає на тебе. Побачимося завтра.

І перш ніж я встигла відповісти, він уже відвернувся.

— І сліду не залишив, — сказав Ксемеріус. — Не надто ввічливо.

— Що трапилося? — крикнула я вслід Ґідеону.

— Мій брат утік із дому, — відповів він, не обертаючись і не уповільнюючи хід. — Вгадай з трьох раз, куди він подався.

Але цієї миті він зник за поворотом, так що я навіть один раз не могла вгадати.

— Ну, припустімо, на Фіджі, — буркнула я.

— Мені здається, ти даремно ходила з ним на копицю, — сказав Ксемеріус. — Тепер він думає, що тебе легко здобути, і більше не докладатиме зусиль.

— Ох, прикуси язика, Ксемеріусе. Розмови про копицю мене нервують. Ми всього лише трохи поцілувалися.

— Це ще не причина перетворюватися на помідор, серденько!

Я схопилася за розпашілі щоки й розлютилася.

— Ходімо! Я хочу їсти. Сьогодні є хоча б шанс, що мені дістанеться вечеря. І, може, дорогою нам вдасться одним оком глянути на цих таємничих членів Внутрішнього Кола.

— Тільки не це! Я підслуховував їхні розмови всю другу половину дня! — зауважив Ксемеріус.

— О, чудово! Розповідай.

— Ну-до-та! Я думав, вони питимуть кров із черепів або малюватимуть таємничі руни на плечах. Але ні-і! Вони просто розмовляли — в костюмах і краватках!

— 1 про що ж вони говорили?

— Ану, цікаво, чи згадаю я? — відкашлявся він. — Ішлося переважно про те, чи можна порушити Золоті правила, щоб одурити Чорний Турмалін і Сапфір. Одні вважали це суперідеєю; ні-і, ні в якому разі, говорили інші; тоді перші знову говорили: ні-і, інакше ми не зуміємо врятувати світ, ви — боягузи; а тоді інші говорили: ні-і, це неправильно й небезпечно для континууму і моралі; а ті тоді — нехай, до лампи, якщо ми зуміємо врятувати світ; потім єлейними голосками всі разом говорили п’яте через десяте — мені здається, в цьому місці я заснув. Але врешті-решт вони домовилися, що Діамант, на жаль, схильний до самовільних учинків, а Рубінові в голові, здається, сім літ не метено і вона не придатна до виконання важливих завдань — «Операція Опал» та «Операція Нефрит», бо просто дурна для цього. Ти щось розумієш?

— Е-е-е…

— Я, звісно, за тебе заступався, але вони мене не слухали, — сказав Ксемеріус. — Вони говорили, що тебе треба тримати якнайдалі від будь-якої інформації. Що ти здобула недостатнє виховання, а через це, наївна й необізнана, вже зараз загрожуєш безпеці, і що ти не вмієш переховувати таємниці. У кожному разі, за твоєю подружкою Леслі вони збираються стежити.

— От зараза!

— Хороша новина — це те, що винною у твоїй нездалості вони вважають твою маму. Жінки завжди в усьому винні — одноголосно вирішили панове, які роблять таємницю з усього. А потім знову зайшла мова про докази, рахунки за сукні, листи, здоровий глузд, і так, перетовкши воду в ступі, вони дійшли висновку, що Пол і Люсі стрибнули з хронографом у 1912 рік, де зараз і живуть. Хоча слово «зараз» не дуже підходить у цьому разі, — Ксемеріус почухав голову. — Дарма. Та все ж, обоє ховаються там, цього вони певні, і при першій нагоді наш незвичайний герой повинен їх відшукати, взяти у них кров і заодно відібрати хронограф, а потім усе почалося спочатку… бла-бла-бла… Золоті правила, пустопорожні розмови…

— Дуже цікаво, — сказала я.

— Ти думаєш? Якщо й цікаво, то тільки тому, що я вмію подати ці нуднющі деталі так кумедно.

Я відчинила двері в наступний коридор і хотіла вже відповісти Ксемеріусу, як почула голос.

— Ти такий же зарозумілий, як і колись!

Це була моя мама! Справді, повернувши за ріг, я побачила її. Вона стояла перед Фальком де Віллерзом, стиснувши кулаки.

— А ти така ж уперта й непримиренна! — сказав Фальк. — Те, що ти дозволила собі — хоч би чому — намагалася приховати народження Ґвендолін, значно завадило справі!

— Справі! Ваша справа завжди була для вас важливіша за живих людей, які беруть участь у ній, — скрикнула мама.

Я тихенько причинила двері й поволі посунула далі. Ксемеріус пересувався на руках уздовж стіни.

— Ти ба, вона мов та скаженюка!

Так воно й було. Мамині очі блищали, щоки палали, а голос звучав на диво високо.

— Ми домовилися, що Ґвендолін ні в що не вплутуватимуть. Що вона не наражатиметься на небезпеку! А зараз ви збираєтеся піднести її графу на таці. Вона ж цілком… безпорадна!

— І в цьому винна тільки ти! — холодно відрубав Фальк де Віллерз.

Мама закусила губу.

— Ти відповідаєш як Великий Магістр Ложі!

— Якби ти спочатку виклала всі карти на стіл, Ґвендолін не була б зараз такою непідготовленою. І щоб ти знала: своєю історією, буцімто ти хотіла забезпечити безхмарне дитинство для своєї дочки, ти, можливо, можеш обвести круг пальця містера Джорджа, але не мене. Я й далі з великим інтересом чекаю, що нам розповість акушерка.

— Ви її ще не знайшли? — мамин голос звучав уже не так різко.

— Це питання кількох днів, Ґрейс. У нас скрізь свої люди.

Тільки зараз він помітив мене, і з його обличчя зникли гнів і холод.

— Чому ти сама, Ґвендолін?

— Серденько! — мама кинулася до мене й обняла. — Я подумала, щоб ти не дісталася додому так пізно, як вчора, я можу сама тебе забрати.

— …і, скориставшись нагодою, доскіпатися до мене з докорами, — докинув Фальк із тонкою усмішкою. — Чому містер Марлі не з тобою, Ґвендолін?

— Мені дозволили останній відтинок пройти самій, — ухильно сказала я. — Через що ви сварилися?

— Твоя мама думає, що візити у XVIII століття занадто небезпечні, — мовив Фальк.

Ну, я особисто не могла тут заперечити. При цьому вона не знала й дещиці всіх небезпек. Ніхто їй не розповів про чоловіків, які напали на нас у Гайд-парку. Принаймні я б радше відкусила собі язика, ніж таке розповідати. Про леді Тілні й пістолети вона теж нічого не знала, і про те, як страшно погрожував мені граф Сен-Жермен, я розповіла тільки Леслі. 0, і дідусеві, звичайно!

Я скинула допитливим оком на Фалька.

— Віялом помахати і станцювати менует я ще зможу, — сказала я легким тоном. — Це не надто ризиковано, мамо. Єдина небезпека полягає в тому, що я зламаю віяло об голову Шарлотти…

— Ну ось, Ґрейс, ти сама чуєш, — сказав Фальк і підморгнув мені.

— Кого ти хочеш обдурити, Фальку? — мама кинула на нього останній похмурий погляд, узяла мене за руку й потягнула на вихід. — Ходімо. Всі чекають нас на вечерю.

— До завтра, Ґвендолін, — крикнув нам услід Фальк. — І… е-е-е… до колись, Ґрейс.

— До побачення, — пробурмотіла я.

Мама й собі мугикнула щось під ніс.

— Якщо хочеш знати мою думку — копиця\ — сказав Ксемеріус. — Мене цією суперечкою в дурні не пошиють! Я завжди впізнаю тих, хто познайомився на копиці, варто мені лише на них глянути.

Я зітхнула. Мама теж зітхнула і на останніх метрах перед виходом пригорнула мене ще дужче. Я спочатку напружилась, але потім поклала голову їй на плече.

— Не сварися з Фальком через мене. Мамо, ти занадто переймаєшся.

— Легко тобі говорити… Це не вельми приємне відчуття — думати, що я все зробила неправильно. Я ж бачу, що ти злишся на мене, — вона знову зітхнула. — І маєш на це право.

— Але я все одно тебе люблю, — зауважила я.

Мама боролася зі сльозами.

— А я люблю тебе більше, ніж ти можеш собі уявити, — сказала вона тихенько.

Ми дісталися провулка перед будинком, і вона озирнулася, ніби побоюючись, що в темряві нас хтось може підстерігати.

— Я б віддала все на світі, якби ми змогли бути нормальною родиною з нормальним життям.

— А хто сьогодні «нормальний»?

— Ну, точно не ми.

— Усе залежить від того, як дивитися. А як у тебе минув день? — своєю чергою поцікавилась я.

— Ет, як зазвичай, — сказала мама, ледь помітно посміхаючись. — Спочатку трохи посварилася з матір’ю, потім дуже посварилася з сестрою, на роботі трохи посварилася з начальником і наприкінці дня посварилася з… моїм колишнім хлопцем, який є, поміж іншим, Великим Магістром страшенно Таємної Ложі.

— Ну, що я казав! — майже радів Ксемеріус. — Ко-пи-ця!!!

— Ну, бачиш, мамо, все нормально.

Мама попри все посміхнулася.

— А як минув твій день, моя мила?

— Теж без особливих пригод. У школі стрес із Білченям, потім трохи занять із танців і хороших манер у цьому підозрілому таємному товаристві, яке займається мандрами в часі, потім, перш ніж придушити свою улюблену кузину, я швидко зганяла у 1953 рік, щоб спокійно поробити там домашні завдання і завтра мати менше стресу з Білченям у школі.

— Звучить досить легко.

Мамині каблуки цокали по бруківці. Вона знову озирнулася.

— Я не думаю, що нас хтось переслідує, — заспокоїла я її. — У них і без нас клопотів по горлянку — в будинку сила-силенна секретних відвідувачів.

— Збирається Внутрішнє Коло — це трапляється нечасто. Востаннє вони збиралися, коли Люсі й Пол поцупили хронограф. Члени Кола розвіялися по світу…

— Мамо… Ти не думаєш, що настав час розповісти мені те, що ти знаєш? Кому краще, якщо я змушена йти в темряві навпомацки?

— І це в буквальному розумінні, — бовкнув Ксемеріус.

Мама зупинилася.

— Ти переоцінюєш мене. Ті крихти знання, що я маю, нічим тобі не допоможуть. Швидше, більше тебе заплутають. Або й гірше: наразять тебе на ще більшу небезпеку.

Я похитала головою, не збираючись так швидко здаватися.

— Хто або що таке «зелений вершник»? Чому Люсі й Пол не хочуть, щоб Коло замкнулося? Або вони хочуть, але тільки щоб при цьому Таємницею могли скористатися тільки вони самі?

Мама потерла скроні.

— Про зеленого вершника я чую вперше. А щодо Люсі й Пола, то я впевнена, що в основі їхніх мотивів лежав аж ніяк не егоїзм. Ти познайомилася з графом Сен-Жерменом. У нього є змога… — вона знову замовкла. — О, люба, нічого з того, що я могла б тобі сказати, не допомогло б тобі. Повір мені!

— Мамо, будь ласка! Досить уже, що чужі люди поводяться так таємниче і не довіряють мені, але ти ж моя мама!

— Так, — сказала вона, й очі її знову закипіли слізьми. — Так, я твоя мама. — Однак було зрозуміло, що цей аргумент не спрацював. — Ходімо, таксі чекає вже півгодини. Ця поїздка вийде мені, певно, у половину місячної зарплати.

Зітхнувши, я пішла за нею.

— Ми могли б поїхати на метро.

— Ні, тобі терміново треба з’їсти щось гаряче. Крім того, твої брат і сестра дуже сумують без тебе. Ще одну вечерю без тебе вони не витримають.

Як не дивно, вечір минув мирно й затишно, бо моя бабуся пішла в оперу, прихопивши з собою тітку Ґленду й Шарлотту.

— «Тоска»[42], — задоволено сказала тітонька Медді й потрусила сріблястими кучериками. — Сподіваюся, вони повернуться бодай трохи просвітленими, — старенька хитро підморгнула мені. — Добре, що у Вайолет ще лишалися квитки.

Я запитально подивилася на інших. З’ясувалося, що подруга тітоньки Медді (мила старенька з кумедним ім’ям місіс Вайолет Перплплам[43], яка завжди плете для нас до Різдва шарфи та шкарпетки) хотіла піти в оперу з сином і майбутньою невісткою, але зараз ситуація складалася так, що майбутня невістка стане майбутньою невісткою іншої леді.

Як завжди, коли леді Арісти й тітки Ґленди не було вдома, ми почувалися весело й невимушено. Трохи нагадувало те, як бувало в молодшій школі, коли вчитель виходив із класу. Уже під час вечері я схопилася, щоб продемонструвати моїй сестричці та братикові, тітці Медді, мамі й містеру Бернарду, як Товстогубий і Шарлотта мене вчили танцювати менует і користуватися віялом, а Ксемеріус суфлював, якщо я щось забувала. Тепер, коли все було позаду, я сама сприймала ситуацію радше в комічному, ніж у трагічному, світлі й могла збагнути, що так тішить інших. За якусь хвилю всі вже танцювали по всій залі (крім містера Бернарда, який, проте, крутив носаками туфель у такт) і гугнявили, як той Джордано. При цьому ми постійно перегукувались.

— Дурне дівчисько! Дивись, як Шарлотта робить!

— Праворуч! Ні, праворуч — це там, де великий палець з лівого боку!

І ще:

— Я бачу твої зуби! Це некультурно!

Нік показав двадцять три способи, як можна обмахуватися серветкою і без жодного слова повідомити дещо своєму сусідові.

— Цей рух означає: «Упс, у вас розстебнута ширінька, шановний добродію», а якщо віяло трохи опустити і при цьому дивитися ось так, то це означає: «Ах, я хочу за вас заміж». А якщо навпаки, то: «Ось тобі, від сьогоднішнього дня ми в стані війни з Іспанією…»

Я мусила визнати, що Нік мав неабиякий акторський талант.

Кароліна, бавлячись і танцюючи менует (швидше це був канкан), задирала ноги так високо, що врешті-решт одна з її туфель опинилася в мисці з баварським кремом[44], який сьогодні подали як десерт.

Цей конфуз трохи зупинив наші пустощі, поки містер Бернард не витягнув туфлю з миски і не поклав її на тарілку Кароліни, мовивши цілком серйозно:

— Я радий, що сьогодні після вечері залишилося так багато крему. Шарлотта й обидві леді напевно захочуть щось укинути в рот, коли приїдуть з опери додому.

Моя двоюрідна бабуся дивилася на нього сяючими очима.

— Ви завжди такі дбайливі, мій голубе.

— Це мій обов’язок — дбати про те, щоб усім у цьому будинку було добре, — сказав містер Бернард. — Я пообіцяв це вашому братові перед його смертю.

Я задумливо дивилася на обох.

— Я саме хотіла запитати вас, містере Бернард, чи не розповідав вам дідусь що-небудь про зеленого вершника? Або тобі, тітонько Медді?

Тітка Медді похитала головою.

— Зелений вершник? З чим його їдять?

— Не знаю, — відказала я. — Знаю тільки, що мені треба його знайти.

— Якщо я щось шукаю, то щонайперше йду в книгозбірню вашого дідуся, — зауважив містер Бернард, і його карі совині очі блиснули за окулярами. — Я завжди там знаходжу те, що мені потрібно. Якщо вам потрібна допомога, то книгозбірню я знаю на зубок, бо це мені доводиться стирати пилюку з книг.

— Чудова ідея, дорогенький, — похвалила тітка Медді.

— Завжди до ваших послуг, мадам.

Містер Бернард підкинув у камін ще дров і сказав нам «на добраніч». Ксемеріус рушив за ним.

— Я конче маю з’ясувати, чи знімає він окуляри, коли лягає спати, — кинув він. — Я тобі розповім, якщо він крадькома втече, щоб підлабати[45]на бас-гітарі в якомусь хеві-ме-тал-гурті.

Взагалі-то, моїм братові й сестрі серед тижня треба було йти спати вчасно, але сьогодні мама зробила виняток. Наївшись і нареготавшись досхочу, ми влаштувалися перед каміном. Кароліна залізла до мами на руки, Нік притулився до мене, а тітка Медді вмостилась у кріслі леді Арієти, здмухнула сиве пасмо з чола і залюбки спостерігала за нами.

— Тітонько Медді, розкажи що-небудь про минулі часи, — попросила Кароліна. — Коли ти була маленькою дівчинкою і мала їхати в гості до своєї кошмарної кузини Гейзел у село.

— Але ви вже так часто чули цю історію, — сказала тітка Медді й поставила ноги в рожевих капцях на ослінчик.

Але довго її просити не довелося. Усі її історії про кошмарну кузину починалися однаково: «Гейзел була найбільшою

приндою, яку тільки можна собі уявити», а ми відповідали хором: «Точно, як Шарлотта!» Тітонька Медді похитала головою і сказала:

— Ні, Гейзел була набагато-набагато гіршою. Вона піднімала котів за хвіст і крутила їх над головою.

Поки я, спершись підборіддям на голову Ніка, слухала історію про те, як тітонька Медді, тоді ще десятирічна дівчинка, мстилася за всіх замучених кішок Глостерширу і влаштувала так, що кузина Гейзел скупалась у вигрібній ямі, перед очима мені крутився Ґідеон. Де він зараз? Що він робить? Хто з ним? Чи думає він цієї миті про мене — теж із цим дивним теплим відчуттям десь біля шлунка? Напевно, ні.

Я насилу втрималась, щоб глибоко не зітхнути, згадавши наше прощання перед ательє мадам Россіні. Ґідеон навіть не глянув на мене, хоча ще кілька хвилин тому ми цілувалися. Знову. А я тільки вчора ввечері присягнулася Леслі по телефону, що це ніколи не повториться: «Поки ми не з’ясуємо однозначно, що між нами відбувається!»

До речі, Леслі тільки засміялась у відповідь.

— Та ну, кого ти хочеш обдурити? Абсолютно ясно, що між вами відбувається: ти закрутила собі голову хлопцем та й годі!

Але як я могла бути закохана в хлопця, з яким познайомилася лише кілька днів тому? Хлопця, який здебільшого мною лише попихує? Правда, в моменти, коли він цього не робить, він просто… він такий… такий неймовірно…

— А ось і я! — каркнув Ксемеріус і з розгону приземлився на стіл біля свічника.

Кароліна, що сиділа на колінах у мами, здригнулась і втупилася в його напрямку.

— Що, Каролінко? — запитала я тихенько.

— Та ні, нічого, — сказала вона. — Мені здалося, що я побачила якусь тінь.

— Правда? — я ошелешено подивилася на Ксемеріуса.

Він тільки знизав плечима і посміхнувся.

— Скоро повня. Чутливі люди можуть іноді нас бачити, але тільки краєчком ока. Придивляться пильніше, а нас уже немає… — Він знову повис на люстрі. — Стара леді з сивими кучериками бачить і чує теж набагато більше, ніж вам розповідає. Коли я для приколу поклав їй лапу на плече, вона схопилася за це місце… Але в твоїй родині мене це не дивує.

Я з Любов’ю подивилася на Кароліну. Така чутлива дитина — не хотілося б, щоб вона успадкувала від тітоньки Медді дар видіння.

— Зараз буде моє улюблене місце, — мовила Кароліна з пломенистими очима, і тітка Медді охоче розповіла, як садистка Гейзел у вихідній недільній сукні стояла по шию у вигрібній ямі й голосно кричала: «Я тобі це вдома ще пригадаю, Маделейн, ще пригадаю!»

— І вона й справді пригадала, — вела далі тітка Медді. — І не один раз.

— Але цю історію ми послухаємо не сьогодні, — енергійно втрутилася мама. — Дітям час у ліжко. Завтра їм до школи.

Ми всі тільки зітхнули, причому тітонька Медді найголосніше.

У п’ятницю був млинцевий день, а отже, ніхто не пропускав обід у шкільній їдальні, бо млинці були там єдиною їстівною стравою. Я знала, що Леслі ладна все віддати за млинці, тож я не дозволила їй залишитися зі мною в класі, де ми домовилися зустрітися з Джеймсом.

— Іди їсти, — сказала я. — Я розсерджуся, якщо через мене ти відмовишся від млинців.

— Але тоді нікому буде стояти на шухері. Крім того, мені хочеться докладніше дізнатися про те, що вчора сталося з тобою, Ґідеоном і зеленою канапою…

— Детальніше я вже, хоч заріж, тобі не розкажу, — відрубала я.

— Ну, тоді розкажи ще раз, це так романтично!

— Іди їсти млинці!

— Сьогодні ти обов’язково повинна взяти номер його мобільника, — сказала Леслі. — Це ж золоте правило: не цілуй хлопця, коли не знаєш номера його мобілки.

— Смачні, рум’яні млинці з яблуками… — докинула я.

— Але…

— Зі мною залишається Ксемеріус, — я показала на підвіконня, де сидів Ксемеріус і, нудьгуючи, жував гострий кінчик хвоста.

Леслі здалася.

— Ну, гаразд. Але нехай він навчить тебе сьогодні чогось потрібного. Нащо комусь уміти розмахувати указкою місіс Каунтер! А якщо тебе в такому вигляді хтось побачить, то миттю запроторить до психлікарні, подумай про це.

— Іди вже, — сказала я і випхала її за двері тієї миті, коли в кімнаті з’явився Джеймс.

Джеймс зрадів, що ми цього разу були самі.

— Ця веснянкувата нервує мене, постійно втручаючись. Вона геть мене не бачить.

— Причина цього… а-а-а… забудь.

— Чим можу тобі нині прислужитися?

— Я подумала, що ти міг би мені розповісти, як віталися на суаре у вісімнадцятому столітті.

— Віталися?

— Атож, віталися. Салют. Добрий вечір. Ну, ти знаєш, як вітають одне одного при зустрічі. І що при цьому роблять. Тиснуть руку, цілують руку, кланяються, присідають, як кажуть: світлість, ясновельможність, високість… усе так складно, й легко помилитися.

Джеймс надувся, як лопух на вогні.

— Не помилишся, якщо робитимеш те, що я говорю. У першу чергу я тобі покажу, як дама присідає перед кавалером, який має один із нею суспільний стан.

— Супер, — похвалив Ксемеріус. — Цікаво тільки, як Ґвендолін має дізнатися, яке суспільне становище цей кавалер посідає?

Джеймс втупився в нього.

— А це що таке? Ану, тпрусь! Геть звідси!

Ксемеріус скептично пирхнув.

— Як ти сказав?

— Ох, Джеймсе, — мовила я. — Придивися. Це Ксемеріус, мій друг… е-е-е… демон-горгулья. Ксемеріусе, це Джеймс, теж мій друг.

Джеймс витягнув із рукава носовик, і я відчула запах конвалій.

— Хай там що… він повинен піти. Він нагадує мені, що я страшенно марю, марю гарячково, а проте маю вчити невиховану дівчинку хороших манер.

Я зітхнула.

— Джеймсе, це не маячня, коли ти нарешті зрозумієш? Двісті років тому в тебе, напевно, і була лихоманка, але потім ти… загалом, ти і Ксемеріус… ви обоє…

— …померли, — завершив Ксемеріус. — Якщо бути точним, — він схилив голову на плече. — Це ж правда. Що ти ходиш коло та навколо?

Джеймс обмахнувся носовичком.

— Нічого не хочу чути. Коти не вміють розмовляти.

— Я що, схожий на кота, ти, привиде дурний? — розсердився Ксемеріус.

— Ще й як схожий, — сказав Джеймс, не дивлячись у його бік. — Хіба що вуха… І роги… І крила. І дивний хвіст. Ох, ненавиджу це гарячкове марення!

Ксемеріус встав перед Джеймсом, широко розставивши лапи, і люто бив хвостом.

— Ніяке я не марення. Я — демон, — сказав він і від збудження вихлюпнув добрячий потік води. — Могутній демон. Викликаний магами і будівельниками в одинадцятому столітті за вашим часом у вигляді кам’яної горгульї охороняти вежу в церкві, якої давно вже немає. Коли багато століть тому пісковикове моє тіло було зруйновано, ось що від мене залишилося — даруйте на слові, тінь мого старого «Я». Ця тінь приречена блукати світами, поки не розсиплеться на порох, що, імовірно, триватиме кілька мільйонів років.

— Ля-ля-ля… я нічого не чую, — закотив очі Джеймс.

— Ти жалюгідний, — сказав Ксемеріус. — На відміну від тебе, я не маю вибору: я проклятий магами і засуджений на таке існування. Натомість ти можеш будь-якої миті перервати своє убоге існування привида і піти туди, куди йдуть люди, помираючи.

— Але я ще не вмер, поганий коте! — закричав Джеймс. — Я лише хворий і лежу в своєму ліжку з гарячковим маренням. І якщо ми зараз не змінимо тему, я піду геть!

— Гаразд-гаразд, — мовила я, витираючи калюжу, що зробив Ксемеріус, губкою, якою зазвичай стирали крейду з дошки. — Давайте продовжимо. Присідання перед кавалером рівного суспільного стану…

Ксемеріус похитав головою й майнув над нашими головами до дверей:

— Я постою на шухері. Буде незручно, якщо хтось застукає тебе, коли ти присідатимеш.

Перерви не вистачило, щоб вивчити всі присідання, що мені хотів показати Джеймс, але, врешті-решт, я навчилася присідати в трьох різних варіантах і дозволяти цілувати свою руку. (Я дуже раділа, що нині про цей звичай забули.) Коли

в клас почали один по одному повертатися мої однокласники, Джеймс, уклонившись, розпрощався, але я встигла йому пошепки подякувати.

— Ну? — спитала Леслі.

— Джеймс вважає Ксемеріуса дивним котом зі свого марення, — повідомила я їй. — Можу тільки сподіватися, що те, чого він мене навчив, не спотворено його гарячковою фантазією. Якщо це так, то можна вважати, що я вже знаю, що робити, коли мене відрекомендують герцогу Девонширському.

— О, чудово, — сказала Леслі. — І що ти зробиш?

— Глибоко й надовго присяду, — сказала я. — Майже так само надовго, як перед королем, але довше, ніж перед маркізом або графом. Власне, це як раз плюнути. Поза цим, треба мило подавати поцілувати руку і при цьому посміхатися.

— Ти подумай — Джеймс у чомусь став у пригоді! Ніколи б не повірила. — Леслі схвально оглянула класну кімнату. — Ти всіх вразиш у вісімнадцятому столітті.

— Сподіваюся, — сказала я.

Решта занять не зіпсувала мені настрою. Шарлотта й цей дурень Товстогубий здивуються, зрозумівши, що я знаю різницю між «світлість» і «ясновельможність», хоча всі вони намагалися пояснити якнайскладніше, щоб заплутати мене остаточно.

— До речі, у мене з’явилася теорія про магію Крука, — сказала Леслі після уроків, коли ми йшли з класу до своїх шафок. — Вона така проста, що ніхто не здогадався. Давай завтра вранці зустрінемося у вас удома, і я принесу все, що зібрала на цю тему. Хіба що моя мама запланувала на завтра велике сімейне прибирання і наготувала для кожного гумові рукавички…

— Ґвен! — Синтія Дейл плеснула мене по спині ззаду. —

Пам’ятаєш Регіну Кертіз, яка до минулого року ходила з моєю сестрою в один клас? Вона тепер у лікарні для анорексиків. Ти теж хочеш туди потрапити?

— Ні, — спантеличено мовила я.

— Окей. Тоді їж що-небудь! Негайно! — Синтія кинула мені карамельку. Я впіймала і слухняно розгорнула обгортку. Але тільки-но я вирішила запхати цукерку до рота, як Синтія мене зупинила: — Стій! Ти справді збираєшся її з’їсти? То ти взагалі не сидиш на дієті?

— Ні, — знову сказала я.

— Значить, Шарлотта збрехала. Вона торочила, що ти не приходиш обідати, бо хочеш бути такою ж худою, як вона. Давай сюди цукерку… Анорексія тобі аж ніяк не загрожує. — Синтія запхала цукерку собі до рота. — Тримай, це запрошення на мій день народження. Я знову влаштовую костюмовану вечірку. Цього року під девізом «Таке зелене зеленіє»[46]. Ти можеш привести свого хлопця.

— Е-е-е…

— Знаєш, я сказала Шарлотті те саме. Мені байдуже, хто з вас приведе цього типа. Найголовніше, щоб він прийшов на мою вечірку.

— Вона марить, — шепнула мені Леслі.

— Я все чую, — зауважила Синтія. — Ти теж можеш привести Макса, Леслі.

— Уже півроку, Син, як ми розійшлися.

— О, це погано, — зітхнула Синтія. — Цього разу щось замало хлопців. Або ви приведете з собою кількох, або мені доведеться забрати запрошення у деяких дівчаток. Наприклад, в Айшані — вона так чи інакше навряд чи прийде, бо її батьки не дозволяють їй бути на змішаних вечірках… О Боже! Що це там? Ущипніть мене!

«Це там» було високим коротко стриженим блондином. Він стояв перед кабінетом директора разом із містером Вітменом. У його обличчі було щось знайоме.

— Ой! — скрикнула Синтія, коли Леслі її таки ущипнула.

Містер Вітмен і хлопець обернулися до нас. Коли по мені ковзнув погляд зелених очей під густими віями, я відразу зрозуміла, хто цей незнайомець. Господи! Зараз Леслі мала ущипнути мене.

— О, дуже добре, — мовив містер Вітмен. — Рафаелю, це троє дівчат із твого класу. Синтія Дейл, Леслі Гей і Ґвендолін Шеферд. Привітайтеся з Рафаелем Бертеліном, дівчатка, з понеділка він учитиметься у вашому класі.

— Привіт, — промимрили ми з Леслі, а Синтія сказала:

— Що, правда?!

Рафаель посміхнувся нам, невимушено тримаючи руки в кишенях. Він справді дуже скидався на Ґідеона, хоча й був трохи молодший. Губи він мав пухкіші, а шкіра вирізнялася бронзовим відтінком, ніби він щойно повернувся після чотиритижневої відпустки на Карибах. Напевно, всі щасливі люди в Південній Франції мали такий вигляд.

— Чому ти змінюєш школу посеред навчального року? — запитала Леслі. — Ти щось накоїв?

Посмішка Рафаеля розпливлася.

— Залежить від того, що ти маєш на увазі, — сказав він. — Взагалі-то, я тут, бо школа сидить мені в печінках. Але чогось…

— Рафаель переїхав сюди з Франції, — перебив його містер Вітмен. — Ходімо, Рафаелю, нас чекає директор Джиллс.

— До понеділка, — сказав Рафаель, і мені здалося, що він звертався лише до Леслі.

Синтія почекала, поки містер Вітмен і Рафаель зникли в кабінеті директора, піднесла обидві руки до стелі й закричала:

— Дякуємо!!! Спасибі, Боженьку милий, що Ти почув мої молитви.

Леслі тицьнула мене ліктем у бік.

— Вигляд у тебе такий, наче тобі автобус переїхав ногу.

— Постривай, я розповім тобі, хто це, — прошепотіла я. — Тоді й у тебе буде такий самий вигляд.

РОЗДІЛ 7

Будь-який час — це Сфінкс, який падає в прірву, щойно хтось вирішить його загадку[47]

Через зустріч із меншим братом Ґідеона й подальшу гарячкову розмову з Леслі (вона десять разів запитала: «Ти впевнена?», а я десять разів сказала: «Цілком впевнена!», потім ми разом разів сто сказали:

«Оце так приколі», «Я чманію!» і «Ти бачила, які в нього очі?»)

до лімузина я дісталася на кілька хвилин пізніше за Шарлотту. Містера Марлі знову послали забрати нас зі школи, і сьогодні він нервувався як ніколи. Ксемеріус сидів на даху, розмахуючи хвостом. Шарлотта вже супилася на задньому сидінні й роздратовано дивилася на мене.

— Якого дідька ти порпаєшся? Не можна змушувати Джордано чекати. Мені здається, ти навіть не усвідомлюєш, яка це честь для тебе, що він із тобою займається.

Містер Марлі зніяковіло привітав мене, посадив у машину й зачинив дверцята.

— Щось трапилося? — у мене було погане передчуття, що я щось проґавила. І вираз обличчя Шарлотти лише зміцнив мене в ньому.

Коли лімузин рушив, Ксемеріус ковзнув крізь дах у салон машини і всівся на сидіння проти мене. Містер Марлі сидів попереду поруч із шофером, як і минулого разу.

— Було б чудово, якби ти сьогодні більше старалася, — почала Шарлотта. — Коли я на все це дивлюся, то мені неприємно. Як-не-як, ти ж моя кузина.

Я голосно розреготалася.

— Шарлотто, припини! Вже зі мною тобі точно нема чого прикидатися! Тобі просто в кайф дивитися, що я почуваюсь як корова на льоду.

— Це неправда! — Шарлотта похитала головою. — Це типово твоя манера — думати тільки про себе у своєму дитячому егоцентризмі. Усі хочуть тобі допомогти, щоб ти… не зіпсувала все через свою нездалість. Хоча… може, у тебе й не буде більше такої можливості. Я можу собі уявити, що вони все скасують…

— Чого це?

Деякий час Шарлотта мовчки дивилася на мене, а потім сказала, майже не приховуючи зловтіхи:

— Коли треба, тоді й дізнаєшся. Якщо дізнаєшся…

— Щось трапилося? — запитала я, звертаючись не до Шарлотти, а до Ксемеріуса. Я ж не дурна. — Містер Марлі розповідав що-небудь до мого приходу?

— Тільки щось малозрозуміле, — мовив Ксемеріус, у той час як Шарлотта, зціпивши зуби, дивилась у вікно. — Схоже, сьогодні вранці щось трапилося під час стрибка… е-е-е… са- моцвітика…

Він почухав хвостом брову.

— Не змушуй витягувати з тебе кліщами кожне слово!

Шарлотта, яка природно думала, що я розмовляю з нею, сказала:

— Якби ти не запізнилася, то теж би дізналася.

— …Діаманта, —

додав Ксемеріус. — Хтось його… м-м-м… як би це краще сформулювати? Хтось дав йому по кумполу.

Мій шлунок болісно стягнуло.

— Що?!

— Тільки не треба нервувати, — зауважив Ксемеріус. — Він живий. Принаймні я так зрозумів з лопотіння рудого. Ах, Боже-світе! Ти побіліла як полотно. О-о, сподіваюся, ти не зблюєш? Отямся!

— Я не можу, — прошепотіла я. Мені здавалося, я вмираю.

— Що ти не можеш? — прошипіла Шарлотта. — Перше, чого має навчитися носій гена, це забути про власні потреби й віддавати всього себе справі. Ти ж робиш точнісінько навпаки.

Внутрішнім поглядом я бачила, як на долівці лежить Ґідеон, увесь у крові. Мені стало важко дихати.

— Інші віддали б усе, щоб займатися в Джордано. А ти вдаєш, що тебе мучать.

— Та стули вже пельку, Шарлотто, — крикнула я.

Шарлотта знову відвернулася до вікна. Я вся тремтіла.

Ксемеріус простягнув лапу і, намагаючись заспокоїти, поклав її мені на коліно.

— Я спробую що-небудь дізнатися. Знайду твого улюбленця і все тобі розповім, згода? Тільки не реви! Інакше я почну хвилюватися і плюватимуся водою на ці чудові шкіряні сидіння, а твоя кузина подумає, що ти набурила в штани.

Різким рухом він рвонув крізь дах машини й полетів геть. Спливло жахливих півтори години, поки він з’явився знову.

Півтори години, під час яких я собі уявляла найстрашніше і почувалася радше мертвою, ніж живою. І від того, що ми вже були в Темплі й невблаганний майстер почав свій урок, мене не попустило. Мені несила було прислухатися до лекції Джордано про колоніальну політику або повторювати танцювальні па за Шарлоттою. Що, як на Ґідеона знову напали чоловіки зі шпагами і він цього разу не зміг себе захистити? Якщо я не уявляла, як він лежить на землі, сходячи кров’ю, то бачила його на реанімаційному ліжку, підключеного до сотні шлангів, блідого як крейда. Чому не було нікого, у кого я могла б запитати про нього?

Нарешті Ксемеріус влетів крізь стіну в стару трапезну.

— Ну?! — запитала я, не звертаючи уваги на Джордано й Шарлотту. Вони саме намагалися мені показати, як треба аплодувати на суаре у вісімнадцятому столітті. Звісно, зовсім не так, як я це робила.

— Це ладки-ладусі, дурне дівчисько, — сказав Джордано. — Так плескають діти в пісочниці, коли з чогось радіють… Куди ти знову дивишся? Ні, я зараз здурію!

— Усе гаразд, моя дівчинко з копиці, — зауважив Ксемеріус і радісно посміхнувся. — Хлопця стукнули чимось по голові й на кілька годин вивели з ладу, але його теперішній вигляд змушує припустити, що череп у нього твердий, як алмаз, він не дістав навіть струсу мозку. А рана на лобі робить його навіть… е-е-е… о ні, не треба знову бліднути! Я ж сказав, усе гаразд!

Я набрала повні легені повітря. Від полегшення у мене закрутилася голова.

— От і добре, — сказав Ксемеріус. — Нема причини гіпервентилювати[48]. Наш бабський дурисвіт зберіг усі свої гарненькі біленькі зубки. І він знай лається — гадаю, це хороший знак.

Слава Богу. Слава Богу. Слава Богу.

Зате ось-ось гіпервентилювати збирався Джордано. Мені було по цимбалах. Його вереск більше мене не обходив. Навіть навпаки, мені було смішно спостерігати за тим, як його обличчя між борідками змінювало свій колір від темно-рожевого до фіолетового.

Містер Джордж устиг саме вчасно, щоб перешкодити Товстогубому ляснути мене по щоці.

— Сьогодні було ще гірше, якщо таке взагалі може бути, — Джордано буквально звалився на витончений стілець і витер чоло хусточкою того ж кольору, який мало наразі і його обличчя. — Вона витріщалася перед собою скляним поглядом, і якби я не знав, то вирішив би, що вона під наркотою!

— Джордано, прошу вас… — сказав містер Джордж. — У нас усіх сьогодні не найкращий день…

— Як… він почувається? — запитала Шарлотта тихо, скоса поглядаючи на мене.

— Відповідно до обставин, — серйозно відказав містер Джордж.

І знову Шарлотта кинула на мене короткий допитливий погляд. Я похмуро подивилась у відповідь. Невже вона знаходила хворобливу втіху в тому, що знала щось, про що думала, буцімто мене це страшенно цікавить?

— Сон рябої кобили, — сказав Ксемеріус. — Почувається він чудово, повір мені, золотко! Він щойно вмолотив величезний телячий шніцель зі смаженою картоплею і салатом. Це називається «відповідно до обставин»?

Джордано злився, що його ніхто не слухає.

— Я тільки не хочу, щоб врешті-решт звернули все на мене, — заверещав він і відсунув стільчик убік. — Я працював із невідомими талантами і великими людьми, але ще ніколи, жодного разу не зустрічав нічого подібного.

— Дорогий Джордано, ви знаєте, як ми високо вас цінуємо. Немає нікого, хто краще виконав би завдання підготувати Ґвендолін до… — містер Джордж замовк, бо Джордано ще більше випнув нижню губу і закинув назад голову з непорушною зачіскою.

— Не кажіть потім, що я вас не застерігав, — випалив він. — Це все, що я вимагаю.

— Домовилися, — сказав містер Джордж, зітхнувши. — Я… ну, то гаразд… Я передам це далі. Ходімо, Ґвендолін.

Я вже відстебнула спідницю й повісила її акуратно на стільчик біля рояля.

— До побачення, — попрощалася я з Джордано.

Він досі дувся, як та жаба.

— Я боюся, мені не вдасться цього уникнути.

Дорогою в алхімічну лабораторію, яку я вже знала навіть із зав’язаними очима, містер Джордж розповів мені про те, що трапилося сьогодні вранці. Він був дещо здивований, що містер Марлі не поінформував мене про події, а я полінувалася пояснювати, чому так вийшло.

Ґідеона послали з невеликим завданням (що це було за завдання, містер Джордж не захотів розповісти) в минуле (рік містер Джордж теж не назвав), а за дві години його знайшли непритомним у коридорі неподалік від підвалу, де зберігається хронограф. На лобі в нього було садно, очевидно, від удару чимось схожим на палицю. Ґідеон не міг нічого згадати, нападник, імовірно, причаївся і вдарив з-за рогу.

— Але хто?..

— Ми не знаємо. Тяжка ситуація, і саме в нашому нинішньому становищі. Ми його ретельно обстежили і не знайшли жодного сліду від уколу, що могло б свідчити про те, що в нього взяли кров…

— Але невже забракло б крові з рани на лобі? — запитала я, внутрішньо здригаючись.

— Атож, могло бути й так… — визнав містер Джордж. — Але якщо… хто-небудь хотів діяти напевно, кров узяли б інакше. Еге ж, є сила-силенна варіантів, які пояснюють те, що сталося. Ніхто не знав, що цього вечора там з’явиться Ґідеон, тож малоймовірно, що чекали саме на нього. Швидше за все, йдеться про випадкову зустріч. У… певні роки тут було повно-повнісінько всіляких висадників, пачкарів, контрабандистів, злочинців, декласованих елементів у найширшому розумінні. Як на мене, це був прикрий збіг, — він кахикнув. — Хай там як, а нічого поганого з Ґідеоном не сталося, принаймні доктор Байт не знайшов жодних серйозних травм. А отже, ви можете, як і було заплановано, вирушити на суаре в суботу опівдні, — він розсміявся. — Як звучить! Суаре в суботу опівдні.

Ага, ха-ха-ха, дуже смішно.

— А де зараз Ґідеон? — нетерпляче запитала я. — У лікарні?

— Ні. Він відпочиває… я сподіваюся. У лікарні йому зробили комп’ютерну томографію, і, оскільки, дякувати Богу, вона була без змін, він зараз же сам себе виписав. Учора ввечері абсолютно несподівано приїхав його брат…

— Я знаю, — сказала я. — Містер Вітмен записав сьогодні Рафаеля в школу Сент-Леннокс.

Я почула, як містер Джордж глибоко зітхнув.

— Юнак утік із дому, після того як наробив із друзями якихось дурниць. Божевільна ідея Фалька — залишити Рафаеля в Англії. У цей турбулентний час нам усім — і насамперед Ґідеонові — є чим зайнятися, окрім як наглядати за неслухняними юнаками… Але Фальк ніколи не міг відмовити Зеліні, і, здається, це останній шанс Рафаеля дістати документ про закінчення школи — далеко від друзяк, які так погано на нього впливають.

— Зеліна — це мати Ґідеона й Рафаеля?

— Так, — мовив містер Джордж. — Жінка, від якої вони обидва успадкували прекрасні зелені очі. Ну, ось ми й на місці. Можеш зняти пов’язку.

Цього разу ми були самі в підвалі.

— Шарлотта сказала, що ви через ці обставини скасуєте візити у вісімнадцяте століття, — сказала я з надією. — Або відкладете? Ну, щоб у Ґідеона був час відновитися і щоб я, можливо, ще трохи потренувалася…

Містер Джордж похитав головою.

— Ні. Ми цього не зробимо. Ми вживемо всіх заходів обережності, які тільки можна зробити, але графу дуже важливо дотримати цього щільного графіка. Ґідеон і ти підете післязавтра на суаре, це точно вирішено. Чи є у тебе якісь побажання, в який рік ти б хотіла вирушити на елапсування?

— Ні, — сказала я підкреслено байдуже. — Все одно це котові під хвіст, якщо сидиш у замкненому підвалі, чи не так?

Містер Джордж обережно звільнив хронограф від оксамитової тканини.

— Справді. Ґідеона ми зазвичай відправляємо в 1953 рік, це був спокійний рік, ми тільки повинні стежити, щоб він не зустрівся там сам із собою, — він посміхнувся. — Уявляю, як це, мабуть, моторошно — коли тебе де-небудь замкнено наодинці з самим собою. — Він погладив себе по животу і задумливо подивився перед собою. — Що ти скажеш про рік 1956-й? Він теж видався вельми спокійним.

— Авжеж, чудово, — сказала я.

Містер Джордж простягнув мені ліхтарик і зняв із пальця перстень.

— Тільки на випадок… не бійся, ніхто не прийде — вночі, о пів на третю.

— Вночі о пів на третю? — повторила я ні жива ні мертва. І як мені серед ночі пробратися до дідуся? Жодна людина не повірить, що я могла заблукати в підвалі вночі о пів на третю. Може, взагалі в будинку нікого не буде. Тоді все буде марно! — Ох, містере Джордж, будь ласка, не треба! Не посилайте мене вночі в ці страшні катакомби, саму-самісіньку!..

— Але, Ґвендолін, це ж пусте — глибоко під землею, у замкнутому приміщенні…

— Але я… я… вночі боюся! Будь ласка, ви не можете мене саму… — я була в такому відчаї, що майже плакала, мені навіть не потрібно було прикидатися.

— Ну, добре, — сказав містер Джордж, заспокійливо дивлячись своїми маленькими очицями. — Я забув, що ти… Візьмемо інший час доби. Ну, скажімо, третя пополудні?

— Значно краще, — погодилась я. — Дякую.

— Нема за що. — Містер Джордж на хвилю відвів погляд від хронографа і посміхнувся мені. — Ми справді вимагаємо надто багато від тебе. Думаю, на твоєму місці я б теж не хотів опинитися сам у підвалі. Особливо, якщо згадати, що часом ти бачиш речі, яких не бачать інші…

— Так, дякую, що нагадали про це, — сказала я. Ксемеріуса тут не було, а то він страшенно б образився на слово «речі». — Як там було щодо могил зі скелетами і черепами відразу тут, за рогом?

— О, — сказав містер Джордж, — я не хотів тебе налякати ще більше.

— Дарма, — махнула рукою я. — Я не боюся мертвих. На відміну від живих, вони (я на собі пересвідчилася) не роблять нічого поганого. — Я побачила, що містер Джордж здивовано підвів брову, і хутко докинула: — Звичайно, вони все одно страшні, я б ні за які гроші не хотіла сидіти вночі поруч із ними в катакомбах… — я простягнула руку, іншою притискаючи до грудей сумку. — Візьміть цього разу підмізинний палець, його ще не брали.

У мене серце калатало, як шалене, коли я витягла ключ зі схованки в стіні й розгорнула записку, яку залишив Лукас. У ній були тільки латинські слова, нічого особистого. Пароль на цей день був напрочуд довгим, і я навіть не намагалася вивчити його напам’ять. Узявши кулькову ручку з пенала, я записала його в себе на долоні. Лукас намалював план підвального приміщення. Згідно з цим планом, мені треба було, вийшовши з дверей, триматися правого боку, потім тричі повернути ліворуч, щоб опинитися біля підніжжя великих сходів, де мали стояти перші охоронці.

Двері легко відчинились, щойно я крутнула ключ у замку. Я на мить замислилась, але вирішила не замикати їх знову, на той випадок, якщо дорогою назад я поспішатиму. Зсередини тхнуло цвіллю, стіни ясно говорили про поважний вік цих склепінь. Стеля була низькою, а проходи — геть вузькими. Кожні кілька метрів убік відходив інший прохід або в стіні виявлялися двері. Без ліхтарика й плану, намальованого Лукасом, я б, либонь, заблукала, попри дивне відчуття, ніби тут мені було щось знайоме.

Повернувши ліворуч в останній прохід перед сходами, я почула голоси і вдихнула глибше.

Зараз усе залежало від того, наскільки я зможу переконати охоронців, що мене справді треба пропустити. На відміну від XVIII століття, ці були на вигляд поганенькі. Вони сиділи на нижній сходинці та грали в карти. Побачивши мене, один із них впустив карти, а другий зірвався на ноги і притьмом схопив шпагу, сперту на стіну.

— Добрий день, — зібрала я всю свою мужність. — Не хочу вам заважати…

— Як… як… як? — затинався перший, у той час як другий схопив шпагу і нерішуче дивився на мене.

— Хіба шпага не надто екзотична зброя для двадцятого століття? — запитала я спантеличено. — Що ви робитимете, якщо хтось з’явиться з гранатою в руці? Чи з кулеметом?

— Тут не часто хтось з’являється, — сказав охоронець зі шпагою і ніяково усміхнувся. — Це радше традиційна зброя, ніж… — він похитав головою, ніби намагаючись закликати себе самого до порядку, потім внутрішньо зібрався і випростався. — Пароль?

Я глянула на долоню.

— Nam quod in iuventus non discitur, in matura aetate nescitur[49].

— Правильно, — кивнув інший, який досі сидів на сходах. — Але звідки ви прийшли, дозвольте поцікавитися?

— З Палацу правосуддя, — сказала я. — Це коротший шлях. Можу принагідно показати. Але зараз у мене важлива зустріч з Лукасом Монтрозом.

— Монтроз? Я не знаю, чи тут він, — сказав той, що зі шпагою.

А інший докинув:

— Ми відведемо вас нагору, міс, але спочатку назвіть своє ім’я. Для протоколу.

Я назвала перше-ліпше ім’я, що спало на думку. Можливо, я занадто поквапилася.

— Вайолет Перплплам? — недовірливо повторив охоронець зі шпагою, поки інший розглядав мої ноги. Напевно, довжина моєї шкільної форми не зовсім відповідала моді 1956 року. Та мені було фіолетово, тож йому доведеться змиритися.

— Так, — сказала я дещо агресивно, сердячись сама на себе. — І це не привід для посмішки. Не кожен має прізвище Сміт або Міллер. Ми вже можемо йти?

Охоронці трохи посперечалися, хто з них піде зі мною нагору, і зрештою той, що зі шпагою, здався і знову сів на сходинки. Дорогою нагору інший охоронець запитав, чи бувала я тут раніше. Я відповіла, що так, звичайно, кілька разів, яка чудова Драконяча зала, чи не так, половина моєї родини — Вартові. Тут охоронець раптом згадав, що бачив мене на останньому святі, влаштованому в саду.

— Ви ж та дівчина, яка розливала лимонад, так? На пару з леді Ґейнслі.

— Авжеж… так і є, — сказала я, і ми стали любісінько розмовляти про свято, троянди і людей, яких я не знала. (Що мені не завадило посміятися з дивного капелюшка місіс Ламотт і обурюватися, що містер Мейсон — хай йому грець! — скочив у гречку з якоюсь секретаркою.)

Проходячи повз перше з вікон, я з цікавістю визирнула на білий світ — усе було дуже знайомим. Але було дивно знати, що решта міста, за межами стін високоповажного Темпла, мала зовсім інакший вигляд. Хотілося вискочити назовні й переконатися на власні очі.

На другому поверсі охоронець постукав в одні з дверей. Я прочитала ім’я дідуся на табличці, і мене переповнила гордість. У мене все вийшло!

— Міс Перплплам до містера Монтроза, — кинув охоронець у щілинку дверей.

— Спасибі за те, що провели мене, — сказала я, протискуючись повз нього в кабінет. — Побачимося на наступному святі.

— Обов’язково, я вже чекаю, — мовив він, але я вже зачинила двері в нього перед носом.

Тріумфуючи, я обернулась і сказала:

— Ну, що скажеш?

— Міс… е-е-е… Перплплам? — чоловік за столом дивився на мене, як теля на нові ворота.

Це був аж ніяк не дідусь. Я злякано витріщалась у відповідь. Переді мною стояв чоловік, практично юнак, його кругле гладке обличчя зі світлими доброзичливими очима здалося мені знайомим.

— Містер Джордж? — запитала я недовірливо.

— Ми знайомі? — молодий містер Джордж підвівся зі стільця.

— Так, звісно. Ми познайомилися на останньому святі в саду, — промимрила я, поки думки стрибали мені в голові. — Я була дівчиною, що розливала лимонад… А де ді… Лукас? Хіба він не сказав, що ми домовилися сьогодні зустрітися?

— Я його асистент і працюю тут недавно, — затинаючись, зауважив містер Джордж. — Але ні, він нічого не говорив. Проте він от-от має повернутися. Не хочете присісти, міс… е-е-е?..

— Перплплам!

— Саме так. Чи можу я запропонувати вам кави? — він вийшов з-за столу й підсунув мені стілець, який виявився дуже доречним. У мене тремтіли коліна.

— Ні, дякую. Кави не треба.

Він нерішуче дивився на мене. Я мовчки витріщалася на нього.

— Ви… бойскаут?

— Перепрошую?

— Я маю на увазі… теє, ваш однострій…

— Ні.

Я не могла відвести від нього очей. Це був він — абсолютно очевидно! Його старше на двадцять п’ять років «Я» було неймовірно схоже на нього, хіба що було вже лисе, носило окуляри і його ширина зрівнялася з висотою.

У молодого містера Джорджа було густе волосся, з проділом посередині, рясно намащене бріоліном, і був він тонкий та гінкий. Вочевидь, юнаку було неприємно, коли його так розглядали, бо він зашарівся, повернувся за стіл і заходився гортати якісь документи. Я подумала, що він скаже, якщо я дістану з кишені його перстень-печатку і покажу йому.

Мовчали ми щонайменше чверть години, коли двері в кабінет відчинились і зайшов мій дідусь. Побачивши мене, він вирячив очі, але опанував себе й мовив:

— О, гляньте-но, моя улюблена кузиночка!

Я схопилася. З моменту нашої останньої зустрічі Лукас Монтроз явно подорослішав. На ньому був елегантний костюм із метеликом, на обличчі в нього надималися вусики, які не надто йому пасували. Коли він поцілував мене в обидві щоки, вони лоскотали щоку.

— Яка приємна несподіванка, Гейзел! Як довго ти будеш у місті? Твої любі батьки теж приїхали?

— Ні, — мовила я. І нащо мені бути цією жахливою Гейзел?! — Вони залишилися вдома, з кішками…

— Познайомся, це Томас Джордж, мій новий асистент. Томмі, це Гейзел Монтроз із Глостерширу. Я тобі розповідав, що вона приїде до мене в гості.

— Я думав, її звуть Перплплам! — сказав містер Джордж.

— Так, — сказала я. — Так теж. Це моє друге ім’я. Гейзел Вайолет Монтроз Перплплам. Але ж хто зможе таке запам’ятати?

Лукас дивився на мене, насупившись.

— Я трохи пройдуся з Гейзел, — звернувся він до містера Джорджа. — Гаразд? Якщо хтось мене шукатиме, скажи, що в мене зустріч із клієнтом.

— Так, містере Монтроз, сер, — сказав містер Джордж, силкуючись зберегти незворушний вираз обличчя.

— До побачення, — попрощалася я з ним.

Лукас узяв мене під руку і вивів із кабінету. Ми обоє посміхалися. Тільки після того, як за нами зачинилися важкі двері й ми опинилися в залитому сонцем провулку, ми знову почали розмову.

— Я не хочу бути цією жахливою Гейзел, — докірливо мовила я і з цікавістю озирнулась. За двадцять п’ять років Темпл майже не змінився, якщо не брати до уваги автомобілі. — Я що, схожа на когось, хто може розмахувати над головою кішками, тримаючи їх за хвоста?!

— Перплплам! — штрикнув мені у відповідь Лукас. — Якось ріже вухо, еге ж? — Він узяв мене за плечі й уважно розглянув. — Дай-но помилуюся тобою, онучко! На вигляд ти точнісінько така сама, як і вісім років тому.

— Атож, це ж було лише позавчора, — сказала я.

— Неймовірно, — сказав Лукас. — Я всі ці роки думав, що все мені це наснилося…

— Учора я була в 1953 році, але не сама…

— Скільки часу в нас є сьогодні?

— Я прибула о третій годині за вашим часом, рівно о пів на сьому я стрибну назад.

— Значить, у нас є трохи часу, щоб поговорити. Ходімо, тут за рогом є маленьке кафе, вип’ємо там чаю. — Лукас узяв мене за руку, і ми пішли в бік берега. — Ти не повіриш, але три місяці тому я став батьком, — розповідав він дорогою. — Мушу зізнатися, що це приємне відчуття. І думаю, Аріста — це був правильний вибір. Клодін Сеймур геть пустилася берега, і, крім того, подейкують, що любить хильнути келишок. Причому рано-вранці.

Ми йшли маленьким провулком, з якого вийшли на вулицю через арку. Там я, вражена, зупинилася. Транспорт сновигав попід берегом, але всі машини були антикварними. Здавалося, червоні двоповерхові автобуси повиїздили з музею й по-вбивчому гуркотіли, більшість людей, які йшли тротуаром уздовж дороги, мали на голові капелюхи — чоловіки, жінки, ба навіть дітлахи! На стіні навпроти висіла реклама фільму «High Society»[50]— з неземної вроди Ґрейс Келлі та небаченим покручем Френком Сінатрою. Роззявивши рота, я роздивлялась праворуч і ліворуч та ледве рухалася вперед. Все виглядало як на ностальгійній листівці в ретро-стилі — хіба що значно строкатіше.

Лукас привів мене в симпатичне кафе на розі й замовив чай із печивом.

— Минулого разу ти була голодна, — згадав він. — У них тут чудові сендвічі.

— Ні, дякую, — відповіла я. — Дідусю, з приводу містера Джорджа! 2011 року він вдає, ніби ніколи мене не бачив.

Лукас знизав плечима.

— Не суши собі голову через нього. До вашої наступної зустрічі — п’ятдесят п’ять років. Можливо, він просто тебе забуде.

— Так, напевно, — сказала я і збентежено помітила силу-силенну курців. Просто біля нас, за овальним столиком, на якому стояла попільничка у вигляді черепа, сидів товстий чолов’яга з сигарою. Здавалося, повітря було таке, що й сокира б зависла. Вони що, в 1956 році не чули про рак легенів?

— Ти дізнався за цей час, що таке «зелений вершник»?

— Ні, але я дізнався щось набагато важливіше. Я знаю тепер, чому Люсі й Пол поцупили хронограф. — Лукас коротко озирнувся і присунув свій стілець ближче до мого. — Після твого візиту Люсі й Пол ще кілька разів елапсували в нас, при цьому нічого особливого не траплялося. Ми пили чай, я перевіряв, як добре вони знають французькі дієслова, коротше, чотири години ми, як годиться, просто нудьгували. їм не можна було виходити з будівлі — це правило, і Кеннет де Віллерз, старий обмовник, подбав про те, щоб ми його виконували. Одного разу я тишком-нишком вивів Люсі та Пола, щоб вони могли подивитися фільм і трохи розвіятись, але, на жаль, нас викрили. Ет, що я кажу: Кеннет нас і викрив. Був страшний скандал. На мене було накладено дисциплінарне стягнення, і наступні півроку перед дверима в Драконячу залу стояв охоронець, коли до нас прибували Люсі й Пол. Це скасували, коли я став адептом третього рівня. О, дякую! — Останнє стосувалося офіціантки, яка нагадувала оригінал Доріс Дей у фільмі «Людина, яка забагато знала»[51]. Вона була коротко стриженою фарбованою білявкою в легенькій сукні з широченною спідницею. З променистою посмішкою вона поставила перед нами замовлення, і я б не здивувалася, якби вона заспівала «Que sera, sera».

Лукас почекав, поки вона не відійшла на відстань, на якій не могла нас чути.

— Звичайно, я намагався обережно спитати, що за причину могли вони мати, щоб утекти з хронографом. Марно. їхньою єдиною проблемою була закоханість одне в одного. Вочевидь, цей зв’язок у їхньому часі не вітали, тому вони з ним крилися. Лише кілька людей знали про це: я, наприклад, і твоя мама Ґрейс.

— Тоді, може, вони втекли в минуле тільки тому, що не могли бути разом у своєму часі? Як Ромео і Джульетта?

Ох. Страх як романтично!

— Ні, — заперечив Лукас. — Ні, причиною було не це.

Він калатав ложечкою в склянці, а я жадібно вп’ялася очима у кошик з іще теплим печивом, яке лежало під серветкою і запаморочливо пахло.

— Причиною був я, — продовжив Лукас.

— Що? Ти?!

— Ну, не безпосередньо я. Але це була моя провина. Одного разу мені стрельнула навіжена думка відправити Люсі й Пола ще далі в минуле.

— За допомогою хронографа? Але як…

— Ну, я ж кажу — навіжена думка. — Лукас провів рукою по волоссю. — Але ми були замкнені чотири години в цій клятій залі й з нами був хронограф. І що було простіше, ніж прийти до такої безглуздої думки? Я ретельно вивчив старі плани, таємні записи і звіти, потім розжився на костюми зі складу та, врешті-решт, ми зчитали кров Люсі й Пола в хронограф. Для проби я послав їх на дві години в 1590 рік. Усе минуло бездоганно. Після двох годин вони стрибнули назад до мене, в 1948 рік, і ніхто не помітив, що їх не було. А ще за півгодини вони стрибнули до себе в 1992 рік. Усе пройшло чудово.

Я скуштувала печива, щедро намащеного збитими вершками. Коли я жую, мені думається легше. У мене накопичилася купа питань, і я спитала перше-ліпше:

— Але 1590 року не було ж іще Вартових?

— Атож, — мовив Лукас. — Тоді не було навіть цього будинку. Можна вважати, що нам у цьому пощастило. Або не пощастило — залежно як подивитися.

Він сьорбнув чаю. Дідусь нічого ще не їв, і я замислилася над тим, коли це він зумів наїсти собі стільки зайвих кілограмів.

— Вивчаючи старі плани, я з’ясував, що будівлю з Драконячою залою поставлено точно на тому місці, де з другої половини шістнадцятого і до кінця сімнадцятого століття була площа з невеликим фонтаном.

— Я не зовсім розумію…

— Почекай. Це відкриття розв’язало нам руки. Люсі й Пол могли стрибнути в минуле просто із Драконячої зали й опинитися на цій площі. А щоб потрапити назад, їм достатньо було вчасно опинитися на площі — тоді вони автоматично опинялися знову в Драконячій залі. Розумієш, про що я?

— А якщо вони з’являлися на площі посеред білого дня? Хіба їх не схопили б відразу і не спалили б як відьом?

— Це була невелика площа. Здебільшого їх узагалі не помічали. А якщо й помічали, то з подивом заводили очі вгору й думали, що на мить відволіклися. Звичайно, все одно це було вельми небезпечно, але нам здавалося геніальним. Ми крадькома раділи, що знайшли цей варіант і змогли всіх обдурити, а Люсі й Пол діставали величезну втіху від подорожей. Я теж, хоч і сидів увесь час як на голках у Драконячій залі, чекаючи на Люсі й Пола. Важко собі уявити, що б сталось, якби хтось у цей момент зайшов…

— Досить сміливо, — зауважила я.

_ угу, — підтвердив Лукас і набув трохи винуватого вигляду. — На таке хтось здатен тільки замолоду. Сьогодні я б на це не пішов, стовідсотково. Але я думав, що якби це справді було дуже небезпечно, то моє пристаріле мудре «Я» з майбутнього втрутилося б. Розумієш?

— Яке це мудре «Я» з майбутнього? — запитала я, посміхаючись.

— Ну, я сам, — скрикнув Лукас і тут же знизив голос. — Я ж знатиму 1992-го, що я накоїв у 1948 році з Люсі та Полом, і якби щось пішло не так, я б попередив обох, щоб не довіряли мені, легковажному молодому… Я так думав…

— Окей, — повагом мовила я і взяла ще одне печиво як поживу для розуму. — Але ти цього не зробив?

Лукас похитав головою.

— Безумовно ні, дурень. І в наших головах дедалі голосніше цвірінькали горобці. Коли Люсі почала вивчати в школі «Гамлета», я послав обох у 1602 рік. Три дні поспіль вони могли переглядати прем’єру вистави у виконанні трупи лорда Чемберлена[52] в театрі «Глобус».

— У Саутворку?

Лукас кивнув.

— Так, це було не так уже й легко. Вони мусили перейти Лондонським мостом на той берег Темзи, там якнайдовше дивитися виставу і повернутися назад, перш ніж дійде до зворотного стрибка. Два дні все складалося чудово, а на третій на Лондонському мосту сталося нещастя, і Люсі та Пол стали свідками одного злочину. Вони не встигли дістатися до берега, а приземлилися в Саутворку 1948 року народження, в Темзі. Я в цей час божеволів від хвилювань. — Очевидно, спогад про це так схвилював його, що аж ніс побілів. — Ледве-ледве вони встигли повернутися в Темпл — мокрі хоч викрути, у вбранні сімнадцятого століття, так і стрибнули в 1992 рік. Я дізнався про це, тільки коли вони прибули наступного разу…

У мене знову все перемішалося в голові від такої купи всіляких фактів.

— А що це був за злочин, свідком якого вони стали?

Лукас присунув свого стільця ще трохи ближче до мене. Очі за скельцями окулярів потемніли: такий-бо він був серйозний.

— Це і є найголовніше! Люсі та Пол бачили, як граф Сен-Жермен когось убив.

— Граф?!

— Доти Люсі й Пол тільки двічі бачили графа. Але вони були абсолютно впевнені, що це був він. Після ініціації кожного з них рекомендували графу 1784 року. Граф сам так загадав, він хотів познайомитися з мандрівниками в часі, народженими після нього, лише на схилі свого віку. Я б здивувався, якби з тобою було інакше, — він відкашлявся. — Буде інакше. Хай там як… Вартові поїхали з Люсі й Полом на північ Німеччини, де граф прожив останні роки життя, прихопивши хронограф. Я сам при цьому був. Себто буду. Як Великий Магістр Ложі — можеш собі уявити?

Я насупилася.

— Може, ми могли б…

— Ох, я знову відволікаюся. Те, що щось трапиться в майбутньому, хоча воно давно вже трапилося в минулому, завжди було понад моє розуміння. На чому ми зупинилися?

— Яким чином граф міг скоїти вбивство 1602 року, якщо… о, я зрозуміла! Він зробив це під час однієї зі своїх мандрівок у часі.

— Атож. Причому за геть молодих літ. Це був жахливий збіг, що саме цієї миті поруч опинилися Люсі й Пол. Якщо взагалі можна говорити про збіг у таких обставинах. Сам граф пише в одній зі своїх численних праць: «Хто вірить у збіги, той не збагнув усієї могутності долі».

— А кого він убив? І чому?

Лукас знову озирнувся навсібіч.

— Цього, моя дорога внучко, ми спочатку не знали. Не один тиждень сплив, поки нам вдалося дещо з’ясувати. Його жертвою став не хто інший, як Ланселот де Віллерз, перший мандрівник у часі. Бурштин!

— Він убив свого пращура? Але навіщо?

— Ланселот де Віллерз був бельгійським бароном, який переселився з родиною 1602 року в Англію. У Хроніках і таємних рукописах графа Сен-Жермена, які той передав Вартовим, написано, що помер він 1607 року, тому ми спочатку на нього й не подумали. Насправді ж — я звільню тебе від подробиць наших детективних досліджень — йому перерізали горло у власній кареті 1602 року…

— Не розумію, — пробурмотіла я.

— Я і сам ще не до кінця зібрав цей пазл, — сказав Лукас, дістаючи пачку сигарет із кишені та прикурюючи. — До того ж я не бачив Люсі та Пола з 24 вересня 1949 року. Припускаю, що вони разом із хронографом стрибнули кудись іще раніше, до мене, інакше давно б обов’язково з’явилися. Ох… хай йому бісі Не дивися туди!

— Що таке? І відколи це ти куриш?

— Он іде Кеннет де Віллерз зі своєю кошмарною сестрою. — Лукас підніс до очей меню, намагаючись за ним сховатися.

— Скажи просто, що ми не хочемо, щоб нам заважали, — прошепотіла я.

— Не можу — він мій начальник. У Ложі все влаштовано, як у справжньому житті. Йому належить ця чортова контора. Якщо нам пощастить… вони нас не помітять.

Нам не пощастило. Сорокарічний довгань і жінка в бірюзовому капелюшку цілеспрямовано просувалися до нашого столика і без запрошення сіли на вільні стільці.

— Схоже, ми обидва прогулюємо сьогодні роботу, еге ж, Лукасе? — почав Кеннет де Віллерз привітно і ляснув Лукаса по плечу. — Пусте, я нічого не скажу, надто по тому, як учора ти хоробро виграв справу Паркера. Ще раз мої вітання. Я чув, у тебе гості з села. — Його бурштинові очі уважно вивчали мене.

У відповідь я намагалася дивитись якнайбезпосередніше. Таки дивно, як де Віллерзи схожі одне на одного — підкреслені вилиці, аристократичні рівні носи — у всіх поколіннях.

Цей був чоловіком показним, нехай і не таким красивим, як, наприклад, Фальк де Віллерз у мій час.

— Гейзел Монтроз, моя кузина, — представив мене Лукас. — Гейзел, це містер і місіс де Віллерзи.

— Але я йогр сестра, — сказала місіс де Віллерз і захихотіла. — О, добре, у вас є сигарети. Можна мені стрельнути одну?

— На жаль, ми саме збиралися йти, — кинув Лукас, галантно простягаючи пачку сигарет і подаючи місіс де Віллерз вогник. — Мені ще треба зробити деякі записи…

— Але не сьогодні, любий друже, не сьогодні, — шеф дружелюбно підморгнув Лукасу.

— Удвох із Кеннетом я вмираю від нудьги, — зауважила місіс де Віллерз і пихнула сигаретним димом. — 3 ним можна говорити тільки про політику. Кеннете, замов, будь ласка, чаю для всіх. А звідки конкретно ви приїхали, дорогенька?

— Глостершир, — сказала я і злегка закашлялась.

Лукас приречено зітхнув.

— Мій дядько, тобто батько Гейзел, має великий маєток і розводить тварин.

— О, я люблю життя в селі. І я люблю тварин! — пожвавилася місіс де Віллерз.

— А як я люблю! — притакнула я. — А найбільше — кішок.

РОЗДІЛ 8

«Хроніки Вартових» Протокол Цербер-варти

24 липня 1956 р.

Nam quod in iuventus non discitur, in matura aetate nescitur.

7 година:

Послушник Картрелл, про зникнення якого оголошено під час нічного іспиту Аріадни, з’явився, запізнившись на сім годин. Він хитається, і від нього чути алкоголь, що змушує припустити, що він, хоч і не склав іспиту, зате знайшов занедбану винарню. Як виняток дозволяю йому пройти за вчорашнім паролем.

Більше жодних особливих пригод.

Звіт: Дж. Сміт, послушник, дообідня зміна.

ІЗ година 12 хвилин: Ми побачили щура. Я хочу його проштрикнути шпагою, але Лерой згодовує йому рештки свого сендвіча і називає його Одрі.[53]

15 година 15 хвилин: Місіс Вайолет Перплплам підходить до сходів через невідомий нам прохід від Палацу правосуддя. Вона безпомилково називає пароль, Лерой проводжає її нагору в кабінети, як вона і попросила.

15 година 24 хвилини:

Одрі знову з’явився. Більше жодних особливих пригод.

Звіт: П. Ворд, послушник, пообідня зміна.

З 18 до 00 години:

Жодних особливих пригод.

Звіт: Н. Картрелл, послушник, вечірня зміна.

З 0 до 6 години:

Жодних особливих пригод.

Звіт: К. Елберет /М. Ворд, послушники.

Вартові біля підніжжя сходів спали, повкладавши голови на перила.

— Бідолашний Картрелл, — прошепотів Лукас, коли ми навшпиньки пробиралися повз охоронців-хропунів. — Боюся, він не зуміє дослужитися до адепта, якщо й далі так закладатиме… Але це тільки краще для нас. Ходімо мерщій!

Я захекалася, бо з кафе ми йшли сюди швидким кроком. Кеннет де Віллерз із сестрою ніяк не відпускали нас, здавалося, що ми не одну годину плескали з ними язиком про життя в селі взагалі та в Ґлостерширі зокрема (я розповіла кілька кумедних анекдотів про кузину Маделейн і вівцю Клариссу), про справу Паркера (про яку я тільки зрозуміла, що дідусь її виграв), про симпатичного спадкоємця трону Чарльза (агов?!), а ще про фільми Ґрейс Келлі та її весілля із князем Монако. Я періодично кашляла і намагалася перевести розмову на згубні наслідки куріння, проте мене не підтримали. Коли ми нарешті вийшли з кафе, було так пізно, що в мене навіть не залишилося часу забігти в туалет, хоча я випила щонайменше літр чаю.

— Ще три хвилини, — видихнув Лукас, поки ми бігли підвальними коридорами. — Але ж я хотів тобі так багато розповісти. Якби не з’явилася ця чума в особі начальника…

— Я не знала, що ти працюєш на одного з Віллерзів, — сказала я. — Ти ж майбутній лорд Монтроз, член Верхньої палати.

— Так, — похмуро буркнув Лукас. — Але поки мені не дістанеться батькова спадщина, я мушу заробляти гроші на утримання сім’ї. Ця робота просто підвернулася… Дарма. Послухай: те, що граф Сен-Жермен залишив Вартовому, — таємні рукописи, листи, хроніки — все пройшло перед тим його цензуру. Вартові знають тільки те, що Сен-Жермен дозволив знати. Інформація призначалася для того, щоб усі наступні покоління були готові правдами й неправдами замкнути Коло. Але ніхто з Вартових не знає всієї Таємниці.

— Але ти її знаєш? — вигукнула я.

— Тс-с-с! Ні. Я її теж не знаю.

Ми завернули за останній ріг, і я відчинила двері до старої алхімічної лабораторії. Мої речі лежали на столі, точно там, де я їх залишила.

— Але Люсі й Пол знають Таємницю, я в цьому переконаний. Коли ми востаннє бачилися, вони повинні були ось-ось знайти документи. — Він зиркнув на годинник. — Чорт забирай!

— Далі! — поквапила я його, підбираючи сумку й ліхтарик. В останній момент я зрозуміла, що треба віддати ключ Лукасу. У моєму животі вже з’явилося знайоме відчуття. — І, заради Бога, зголи ти ці вусики, дідуню!

— У графа були вороги, про яких у Хроніках згадується лише побіжно, — заторохкотів Лукас. — Надто важила для нього одна таємна організація, близька до церкви, що називала себе «Ракоці Альянс». Цій організації вдалося 1745 року, коли в Лондоні була заснована Ложа, дістати документи зі спадку графа Сен-Жермена… Ти вважаєш, що вусики мені не пасують?

Кімната закружляла довкола мене.

— Я люблю тебе, дідусю, — мовила я.

— Документи, які, крім усього іншого, підтверджували, що недостатньо буде зчитати кров усіх дванадцятьох мандрівників у часі в хронограф. Таємниця відкриється лише тоді, коли… — встигла я ще почути, до того як зникнути.

Через частки секунди я вже кліпала від яскравого світла. 1 від білосніжної сорочки. Ще кілька сантиметрів ліворуч — і я б приземлилася просто на ноги містерові Джорджу. Перелякавшись, я неголосно скрикнула і зробила кілька кроків назад.

— Треба буде наступного разу не забути дати тобі з собою крейду, щоб ти позначила місце приземлення, — сказав містер Джордж, хитаючи головою, і забрав у мене ліхтарик.

Він чекав мого повернення не сам. Поруч із ним стояв Фальк де Віллерз, доктор Байт сидів на стільці біля столу, Роберт, маленький привид, визирав з-за його ніг, а на стіну біля дверей спирався Ґідеон, на лобі якого білів величезний пластир.

Побачивши його, я мимоволі мусила відсапатися.

Він стояв у своїй звичайній позі — схрестивши на грудях руки, але колір його обличчя був темніший за колір пластиру, а темні кола навколо очей ще більше відтінювали зелень очей. Мене охопило майже нестерпне бажання підбігти до нього, обняти й подмухати на рану, як я це завжди робила з Ніком, коли йому було боляче.

— Усе гаразд, Ґвендолін? — поцікавився Фальк де Віллерз.

— Авжеж, — відповіла я, не відводячи погляду від Ґідеона. Як же я сумувала за ним, але наскільки сильно, я збагнула лише зараз. Невже сплив усього день від моменту поцілунку на зеленій канапі? Хоча про один поцілунок говорити явно не випадало.

Ґідеон дивився на мене — ані гадки собі, нерушно, наче бачив мене вперше. Ні сліду того, що було лише вчора.

— Я відведу Ґвендолін нагору, вона може їхати додому, — спокійно сказав містер Джордж. Поклав руку мені на спину і м’яко підштовхнув до дверей, повз Фалька, просто до Ґідеона.

— Тобі… тобі вже краще? — запитала я.

Ґідеон нічого не відповів, він тільки дивився на мене. Але те, як він на мене дивився, було дивно. Щось було не так. Немов я не людина, а якась річ. Щось несуттєве. Буденне, як… стілець. Може, він-таки дістав струс мозку і тепер не впізнавав мене? Холодок пішов мені по спині.

— Ґідеону варто було б лежати в ліжку, але йому потрібно кілька годин елапсувати, якщо ми не хочемо ризикувати неконтрольованим стрибком, — непривітно пояснив доктор Байт. — Це легковажність — відправити його знову самого…

— Дві години в тихому підвалі в 1953 році, Джейку, — перебив його Фальк. — На канапі. Він це переживе.

— Звісно, переживу, — сказав Ґідеон, а його погляд став ще похмурішим, якщо це взагалі було можливо.

Раптом мені захотілося розплакатися.

Містер Джордж відчинив двері.

— Ходімо, Ґвендолін.

— Ще хвилинку, містере Джордж, — Ґідеон міцно схопив мене за руку. — Я б хотів тільки дізнатися, в якому році Ґвендолін була щойно.

— Щойно? У 1956-му, в липні, — мовив містер Джордж. — Чому ти питаєш?

— Ну-у… від неї пахне сигаретами, — сказав Ґідеон, до болю стискаючи руку. Я майже випустила сумку.

Автоматично я понюхала рукава шкільної куртки. Справді, багатогодинне перебування в задимленому кафе залишило слід. Господи, але ж як мені це пояснити?!

Усі в кімнаті дивилися на мене, і я зрозуміла, що треба хутко придумати якусь відмовку.

— Окей, викрив, — сказала я і понурила очі. — Я курила. Але всього три сигарети. Чесне слово.

Містер Джордж похитав головою.

— Але, Ґвендолін, я ж тобі найсуворіше наказував, жодного предмета…

— Мені шкода, — я не дала йому закінчити фразу. — Але там нудно. Цей темний підвал… А сигарета допомагає прогнати страх… — Я постаралася надати обличчю збентеженого виразу. — Я всі недопалки згребла і забрала з собою, ви можете не хвилюватися, що хтось знайде пачку «Lucky Strike» і здивується.

Фальк засміявся.

— А наша принцесочка, виявляється, не така вже й слухняна, — зауважив доктор Байт, і я полегшено зітхнула. Схоже, вони повірили. — Не треба так дивитися, Томасе. Я свою першу сигарету викурив у тринадцять років.

— Я теж. Першу й останню, — Фальк де Віллерз знову схилився над хронографом. — Але палити справді не варто, Ґвендолін. Я впевнений, твоя мама була б шокована, якби дізналася.

Навіть маленький Роберт енергійно закивав і дивився на мене з докором.

— Крім того, це вадить зовнішності, — докинув доктор Байт. — Від нікотину псуються шкіра й зуби.

Ґідеон мовчав, як стіна. І не відпускав мою руку. Я змусила себе невимушено подивитися йому в очі та спробувала винувато посміхнутися. У відповідь його очі звузились і він ледь помітно похитав головою. Потім знехотя відпустив мене. Я глитнула, оскільки раптово відчула клубок у горлі.

Чому він так тримався? В один момент милий і ніжний, а в наступний — холодний і неприступний? Людині це несила витримати. Принаймні мені. Те, що сталося між нами тут, у цій кімнаті, відчувалося, як… справжнє. І раптом він не знайшов нічого кращого, як за першої ж нагоди викрити мене перед усіма? Чого він хотів цим добитися?

— Ну ж бо, ходімо, — сказав містер Джордж, звертаючись до мене.

— Побачимося післязавтра, Ґвендолін, — мовив Фальк де Віллерз. — У твій найважливіший день.

— Не забудьте зав’язати їй очі, — кинув доктор Байт, і я почула, як засміявся Ґідеон, ніби почувши кепський жарт.

Важкі двері зачинилися, й ми опинилися в коридорі.

— Здається, наче він не любить курців, — сказала я тихо і готова була розплакатися.

— Дозволь-но, я зав’яжу тобі очі, — запропонував містер Джордж, і я завмерла, поки він зав’язував вузький шарф у мене на потилиці. Потім він забрав у мене сумку і дбайливо підштовхнув уперед. — Ґвен… Тобі справді слід бути обережнішою.

— Кілька сигарет ще нікого не вбили, містере Джордж.

— Я не це маю на увазі.

— А що ж?

— Я маю на увазі твої почуття.

— Що-о? Мої почуття?!

Я почула, як містер Джордж зітхнув.

— Миле моє дитя, навіть сліпий би побачив, що тобі… тобі слід просто бути обережнішою зі своїми почуттями до Ґідеона.

— Я… — я знову замовкла.

Очевидно, містер Джордж мав більшу проникливість, аніж я гадала.

— Взаємини між двома мандрівниками в часі ніколи не стояли під щасливою зіркою, — зауважив він. — Точно так само, як стосунки між де Віллерзами і Монтрозами. І в такий час, як зараз, треба постійно собі повторювати, що вірити не можна нікому. — Можливо, я помилялася, але мені здавалося, що рука містера Джорджа в мене на спині тремтить. — Це, на жаль, непорушна істина, що здоровий глузд страждає, тільки-но на сцену виходить кохання. А здоровий глузд — це те, що тобі зараз найбільше потрібно. Обережно, сходинка.

Ми мовчки йшли нагору, потім містер Джордж скинув пов’язку і серйозно глянув на мене.

— Ти з усім можеш упоратися, Ґвендолін. Я твердо вірю в тебе і твої здібності.

Його кругле обличчя вкрилося краплинами поту. У світлих очах я могла побачити тільки турботу — як в очах мами, коли вона на мене дивилася. Мене накрила хвиля симпатії.

— Ось. Ваш перстень, — сказала я. — А скільки вам років, містере Джордж? Можна мені дізнатися?

— Сімдесят шість, — зізнався містер Джордж. — Я з цим не криюся.

Я дивилася на нього. Досі я не замислювалася ще серйозно над тим, скільки йому років, але в будь-якому разі щонайменше років би десять скинула.

— Отже, в 1956 році вам було…

— Двадцять один. Це був рік, коли я став до праці тут помічником адвоката і вступив у Ложу.

— Чи знайомі ви з Вайолет Перплплам, містере Джордж? Це подруга моєї двоюрідної бабусі.

Містер Джордж підвів брову.

— Ні, не думаю. Ходімо, я відведу тебе до автомобіля, мама, напевно, нетерпляче чекає на тебе.

— Напевно. Містере Джордж…

Але містер Джордж вже відвернувся й рушив до виходу. Мені не залишалося нічого, як піти за ним.

— Завтра тебе знову заберуть зі школи. Мадам Россіні без тебе не обійдеться, бо треба поміряти вбрання, потім Джордано спробує ще чогось тебе навчити. Ну, й елапсувати тобі теж треба.

— Схоже, буде класний день, — утомлено сказала я.

— Але ж це ніяка не магіяі — шепотіла я, хоч і була шокована.

Леслі зітхнула.

— Не в розумінні фокус-покус-сім-салабім, можливо, але це магічна здатність. Це магія Крука.

— Це радше якась примха, — сказала я. — Щось, через що з тебе глузуватимуть, чому нізащо в світі не повірять.

— Ґвен, якщо в когось є надприродне сприйняття, це не примха. Це — талант. Ти бачиш привидів і можеш із ними спілкуватися.

— І демонів, — прикинув слівце Ксемеріус.

— Крук у міфології відповідає за зв’язок між людьми та божественним світом. Круки — посередники між живими та мертвими. — Леслі повернула папку, щоб я могла прочитати, що вона знайшла про Крука в інтернеті. — Ти повинна визнати, що це дуже точно пасує до твоїх здібностей.

— І до кольору волосся, — сказав Ксемеріус. — Чорне, як крукове пір’я.

Я закусила губу.

— Але в пророцтві це звучить як… ну, не знаю… як щось дуже могутнє і важливе… Неначе магія Крука — це щось на кшталт таємної зброї.

— Цілком може бути, — мовила Леслі. — Якщо ти більше не вважатимеш, що це лише примха, яка дозволяє тобі бачити привидів.

— І демонів, — знову додав Ксемеріус.

— Як би я хотіла мати тексти пророцтв, — сказала Леслі. — Мені страшенно цікаво, як це звучить в оригіналі.

— Напевно, Шарлотта знає їх усі напам’ять, — кинула я. —

Думаю, вона їх вивчила на своїх заняттях з містики. Вони взагалі постійно римують усе, що говорять. Вартові. Навіть мама. І Гідеон.

Я швидко відвернулася, щоб Леслі не помітила, як мої очі раптово наповнилися сльозами, але було пізно.

— О ні, сонечко ти моє, тільки не треба знову плакати! — Вона подала мені носовичок. — Ти перебираєш міру, справді.

— Ні, не перебираю. Ти що, не пам’ятаєш, як ти лила сльози три дні поспіль через Макса? — схлипнула я.

— Звичайно, пам’ятаю, — сказала Леслі. — Минуло всього лише півроку.

— Тільки тепер я можу уявити, як ти тоді почувалася. І можу зрозуміти, чому ти краще хотіла б померти.

— Ох і дурепою я була! Ти весь час була зі мною і торочила, що Макс не вартий того, щоб узагалі про нього думати, бо він поводився як велике «ге». І що треба почистити зуби…

— Ага. І грала пісня «The winner takes it all»[54] постійно, по колу.

— Це я можу влаштувати, — запропонувала Леслі. — Якщо тобі це допоможе…

— Ні. Але ти можеш подати мені японський ніж для овочів. Я зроблю собі харакірі.

Я впала на ліжко горілиць і заплющила очі.

— Дівчата з усього роблять трагедію, — зауважив Ксемеріус. — Подумаєш, хлопець був не в гуморі й дивився спідлоба, бо він дістав чимось по голові, а для тебе вже світ іде крізь землю.

— Він мене не кохає, — промовила я в розпачі.

— Ти не можеш цього знати, — заперечила Леслі. — 3 Максом усе було ясно: за півгодини по тому, як він мені сказав, що все скінчено, вже бачили, як він у кінотеатрі цілується з Анною. Але це Ґідеонові не закинеш. Просто в нього теє… кишка тонка.

— Але чому? Якби ти бачила, як він на мене подивився! Неначе гидує. Наче я… мокриця якась. Я цього просто не витримаю.

— Пару хвилин тому ти порівнювала себе зі стільцем, — похитала Леслі головою. — Запануй нарешті над собою. Містер Джордж має рацію: тільки-но в гру вступає кохання, здоровий глузд говорить «до побачення». Але ж ми стоїмо на порозі найважливішого відкриття.

Якраз уранці, коли Леслі прийшла до нас і ми зручно влаштувалися на моєму ліжку, у двері постукав містер Бернард (він ніколи раніше так не робив) і поставив на стіл тацю з чаєм.

— Щоб молоді леді могли трохи підживити душу, — мовив він.

Я була настільки здивована, що не могла вимовити ні слова. Я взагалі не пам’ятаю, щоб він коли-небудь піднімався на наш поверх.

— Оскільки ви мені недавно поставили запитання, то я насмілився і трохи розгледівся, — правив далі містер Бернард, і його совині очі серйозно дивилися поверх окулярів. — Як я і думав, мені вдалося дещо знайти.

— І що ж? — нетерпеливилась я.

Містер Бернард відсунув серветку на таці, й під нею виявилася книга.

— «Зелений вершник», — сказав він. — Якщо пам’ять мене не зраджує, ви шукали саме це.

Леслі підскочила й схопила книгу.

— Але я дивилася цю книгу в бібліотеці, там нічого особливого… — бурмотіла вона.

Містер Бернард поблажливо посміхнувся їй.

— Припускаю, що причиною цього стало те, що книга, яку ви бачили в бібліотеці, не була власністю лорда Монтроза. Втім, цей примірник, як на мене, вас зацікавить.

Він ледь помітно вклонився і вийшов, а ми з Леслі тут же забралися на ліжко. На підлогу впав аркуш паперу, що його хтось усіяв сотнями цифр, ніби маком. Від збудження щоки в Леслі пашіли.

— О Боже, це шифр! — скрикнула вона. — Це ж чудово! Я просто мріяла про це. Тепер нам потрібно тільки дізнатися, що він означає!

— Так, — підтакнув Ксемеріус, висячи на карнизі. — Я частенько це чув. Мені здається, це одна зі знаменитих останніх фраз…

Проте Леслі знадобилося менш ніж п’ять хвилин, щоб збагнути, що цифри вказують на окремі літери в тексті.

— Перша цифра — це номер сторінки, друга — рядка, третя — слова, четверта — літери. Бачиш? 14-22-6-3 означає на чотирнадцятій сторінці, у двадцять другому рядку, шосте слово, а в ньому — третя буква. — Вона похитала головою. — Так просто! Якщо я не помиляюся, згадується в кожній другій дитячій книжці. Пусте… Значить, перша літера — «е».

Ксемеріус, явно вражений, тільки кивав.

— Слухай свою подружку!

— Не забудь, що йдеться про життя і смерть, — нагадала Леслі. — Я не хочу втратити кращу подругу тільки тому, що вона, трохи поцілувавшись, була вже нездатна користуватися мозком.

— Мої слова! — це був Ксемеріус.

— Нема ради, кинь плакати, а натомість з’ясуй, що дізналися Люсі й Пол, — продовжувала Леслі наполегливо. — Якщо тебе сьогодні знову пошлють елапсувати в 1956 рік (просто попроси містера Джорджа), ти повинна наполягти на особистій розмові з дідусем. Що це взагалі за безглузда ідея — піти в кафе! І цього разу ти все запишеш, усе, що він тобі розкаже, кожну деталь, чуєш? — Вона зітхнула. — Ти впевнена, що говорилося про флорентійський Альянс? Я ніде нічого не знайшла з цього приводу. Нам обов’язково потрібно зазирнути в таємні рукописи, які граф Сен-Жермен залишив Вартовому. Якби Ксемеріус зумів рухати предмети, він міг би знайти архіви, пройти крізь стіну і просто прочитати…

— Так-так, закидай мені, що я ні грач, ні помагач, — ображено мовив Ксемеріус. — Мені знадобилося всього сім століть, щоб звикнути до думки, що я не можу перегорнути навіть однієї сторінки в книзі.

У двері постукали, і до кімнати зазирнула Кароліна.

— Нас кличуть до ланчу! Ґвенні, по тебе і Шарлотту за годину заїдуть.

Я застогнала.

— І Шарлотту?

— Так, тітка Гленда сказала. Мовляв, бідолашну Шарлотту використовують як учительку безнадійних талантів… чи щось таке.

— Я не голодна, — сказала я.

— Ми зараз, — пообіцяла Леслі й штовхнула мене під ребра. — Ґвен, ходи-но. У тебе ще буде час, щоб купатися в жалощах до самої себе. Зараз тобі треба щось поїсти!

Я сіла й висякалася.

— У мене зараз не вистачить нервів слухати ущипливі зауваження тітки Ґленди.

— Шкода. Нерви тобі, щоб вижити найближчим часом, знадобляться міцні. — Леслі потягнула мене, і я встала на ноги. — Шарлотта і твоя тітка — дуже гарне тренування для серйозного випадку. Якщо ти переживеш ланч, то суаре тобі буде по цимбалах.

— А якщо й ні, то ти завжди можеш зробити харакірі, — додав Ксемеріус.

Замість привітання, грудаста мадам Россіні пригорнула мене до себе.

— Голубонько моя! Нарешті ти прийшла. Я сумувала за тобою.

— Я за вами теж, — сказала я щиро.

Сама присутність мадам Россіні з її галасливою щирістю й дивовижним французьким акцентом («голубонько»! Якби Ґідеон це почув!) мене розбуркувала й заспокоювала одночасно. Вона була бальзамом для моєї ураженої самооцінки.

— Ти будеш у захваті, коли побачиш, що я пошила для тебе. Джордано майже плакав, коли я показала йому твої сукні, такі вони гарні!

— Охоче вірю, — сказала я.

Джордано, напевно, плакав від того, що сам не міг одягнути ці сукні. Але сьогодні він таки тримався дещо приязніше, не в останню чергу тому, що з танцями я цього разу давала собі раду значно краще, а завдяки суфлюванню Ксемеріуса я могла точно відповісти, хто з лордів був прихильником торі, а хто — віґів. (Ксемеріус просто підглядав через плече до Шарлотти, яка тримала в руках шпаргалки.) Власну легенду — мене, мовляв, звуть Пенелопа Марі Грей, народилася 1765 року — знову-таки завдяки Ксемеріусу я відбубоніла, як ножичками відрізала, включаючи повні імена померлих батьків. Тільки з віялом я ніяк не могла впоратися, але Шарлотта зробила конструктивну пропозицію — мені взагалі не слід ним користуватися.

Наприкінці заняття Джордано передав мені список зі словами, яких я за жодних умов не повинна використовувати.

— До завтра вивчити напам’ять і засвоїти! — прогугнявив він. — У вісімнадцятому столітті немає жодних автобусів, дикторів новин, пилососів, нічого не «супер», не «класно» або «прикольно», ніхто не знає про розщеплення атома, колагенові креми або озонові діри.

Та невже? Намагаючись уявити собі, якого біса я повинна на суаре у вісімнадцятому столітті опиратися спокусі вживати у своїх фразах слова «диктор новин», «озонова діра» і «колагеновий крем», я ввічливо сказала «окей», через що Джордано знову заверещав:

— Ні-і-і-і-і! Якраз не «окей»! Немає ніяких «окей» у вісімнадцятому столітті, дурне ти дівчисько!

Мадам Россіні зашнурувала мені на спині корсаж. І я знову була здивована тим, який він був зручний. Перебуваючи всередині цієї штуки, мимоволі розпростуєшся. Навколо стегон мені застебнули дротяний каркас з м’якою оболонкою (я можу собі уявити, що у вісімнадцятому столітті був золотий час для жінок із чималими стегнами та сідницями). Потім мадам Россіні допомогла мені вдягнути через голову темно-червону сукню. Вона застебнула довгий ряд гачків і ґудзиків на спині, поки я проходилася пальцями по багатому гаптуванню на шовку. Ех, оце була краса!

Мадам Россіні повільно обійшла навколо мене, і на її обличчі розпливлася задоволена усмішка.

— Чарівно. Magnifique[55]

— Це сукня для балу? — запитала я.

— Ні, для суаре. — Мадам Россіні пришпилила крихітні, витончені шовкові трояндочки навколо круглого декольте. Вона тримала в роті шпильки, тому говорила крізь зуби. — На суаре можна й не пудрити волосся, і темний колір фантастично пасуватиме до цього відтінку червоного. Точно, як я задумала, — вона лукаво підморгнула мені. — Ти зробиш фурор, голубонько, n’est ce pas?[56] Хоча це напевно не те, що вони планують. Але що я можу вдіяти? — Вона заломила руки, але, на відміну від Джордано, її маленька фігура із черепашачою шиєю на вигляд була нівроку. — Ти красуня, і навіть якби я вдягала тебе в мишасте, це нічого б не змінило. Так, голубонько, з цим усе ясно. Тепер — бальна сукня.

Бальна сукня була блідо-блакитного кольору з кремовою вишивкою та оборками і сиділа на мені так само бездоганно, як і червона. Декольте в ній було ще більш вражаюче (якщо таке взагалі можливо), а спідниця гойдалася за метр від мене. Мадам Россіні заклопотано зважила моє волосся в руках.

— Я поки точно не знаю, як його зробити. У перуці тобі буде досить незручно, до того ж під нею доведеться заховати цілу копицю власного волосся. Але в тебе таке темне волосся, що за допомогою пудри ми дістанемо лише огидний сірий тон. Quelle catastrophe![57]

— вона насупилася. — Гаразд. Насправді, в такому вигляді ти absolument[58] відповідала б моді, але — о небо! — що то за жахлива мода була!

Уперше за цей день я не могла стримати сміху. «Огидна́! Шахливи́!» Ах, як влучно! Не тільки мода, але й Ґідеон був огидни́ і шахливи́, і навіть мерзотни́, принаймні від цього моменту я сприйматиму його саме так. (Досить!)

Мадам Россіні, мабуть, не помітила, як добре вона на мене діяла. Вона й далі обурювалася тим періодом.

— Молоді дівчата пудрували волосся, поки не починали скидатися на бабусь — яке жахіття! Поміряй-но ці туфлі. Май на увазі, що тобі в них танцювати. Поки що є час їх змінити.

Туфлі — гаптовані червоним до червоної сукні, світло-блакитні із золотою пряжкою до бальної сукні — були напрочуд зручними, хоч і нагадували якісь музейні експонати.

— Це найгарніші туфлі, які я коли-небудь носила, — захоплювалася я.

— Сподіваюся, — мовила мадам Россіні з променистим обличчям. — Усе, моє янголятко, ми закінчили. Дивися, лягай сьогодні спати раніше, завтра в тебе буде неспокійний день.

Поки я переодягалася, натягуючи на себе джинси й мій улюблений темно-синій пуловер, мадам Россіні понапинала сукні на безголові манекени. Потім вона подивилася на годинник і сердито насупилася.

— Не хлопець, а пустий вітер! Він мав бути тут уже чверть години тому!

Моє серце миттю тенькнуло.

— Ґідеон?

Мадам Россіні кивнула.

— Він вельми несерйозно ставиться до одягу. Він думає, що це не має значення — чи добре сидять штани. Але це дуже важливо! Це навіть жахливо важливо, щоб штани сиділи добре.

«Огидни. Шахливй. Мерзотнй», — спробувала я свою нову мантру.

У двері постукали. Це був тихий звук, але він розбив на друзки всі мої тверді наміри.

Ні з того ні з сього терпець мені увірвався, і я мусила зараз же побачити Ґідеона. І водночас страшенно боялася цієї зустрічі. Ще раз такі похмурі погляди я не переживу.

— А, — проспівала мадам Россіні. — Ось і він. Заходьте!

Я скам’яніла, проте в двері увійшов не Ґідеон, а рудоволосий містер Марлі. Як завжди, нервуючись, він ніяково заїкався.

— Я мушу відвести Руб… е-е-е… міс на елапсування.

— Гаразд, — кивнула я. — Ми саме закінчили.

За спиною містера Марлі мені посміхався Ксемеріус. Перед примірянням я вислала його з кімнати.

— Я щойно пролетів крізь справжнього міністра внутрішніх справ, — радісно повідомив він. — Це було круто!

— А де юнак? — грізно запитала мадам Россіні. — Він мав прийти на приміряння!

Містер Марлі кахикнув.

— Я бачив тільки-но Діам… е-е-е… містера де Віллерза, він розмовляв з іншим Руб… е-е-е… з міс Шарлоттою. З ним був його брат.

— Tiens![59] Мені це фіолетово, — гнівно сказала мадам Россіні.

«А мені ні», — подумала я. Подумки я вже писала Леслі смс. Одне-єдине слово: харакірі.

— Якщо він цієї ж миті тут не з’явиться, я поскаржуся Великому Магістру, — заявила мадам Россіні. — Де мій телефон?

— Мені дуже шкода, — промимрив містер Марлі. Він зніяковіло м’яв у руках чорну смужку тканини. — Дозвольте?..

— Звичайно, — сказала я і, зітхнувши, дозволила йому зав’язати собі очі.

— Цей шанолюб, на жаль, говорить не всю правду. Твій дорогоцінний камінчик щосили фліртує нагорі з твоєю кузиною. І його симпатичний братик теж. І що ті хлопці знаходять у рудоволосих? Здається, вони зібралися йти в кіно. Але я тобі не розповім, інакше ти знову ридатимеш.

Я похитала головою.

Ксемеріус задер голову до стелі.

— Я міг би постежити за ними. Хочеш?

Я енергійно закивала.

На всьому довгому шляху вниз містер Марлі вперто мовчав, і я заглибилась у власні похмурі думки. Тільки коли ми опинилися в кімнаті з хронографом і містер Марлі звільнив мене від пов’язки на очах, я запитала:

— Куди ви мене сьогодні відправите?

— Я… ми чекаємо, коли прийде Номер дев’ять… е-е-е… містере Вітмен, — сказав містер Марлі й подивився повз мене на підлогу. — У мене, звісно, немає повноважень, щоб користуватися хронографом. Сідайте, будь ласка.

Але щойно я впала на стілець, як двері відчинилися і зайшов містер Вітмен. А відразу за ним — Ґідеон.

Моє серце тут же пропустило удар.

— Привіт, Ґвендолін, — сказав містер Вітмен із типовою для Білченяти чарівною посмішкою. — Радий тебе бачити, — він відсунув драпування, за яким ховався сейф. — Давай-но відправимо тебе на елапсування.

Я майже не чула, що він говорив. Ґідеон був досі блідий як хустка, але вигляд мав набагато здоровіший, ніж учора ввечері. Величезний білий пластир зник, і я побачила рану біля коренів волосся, щонайменше сантиметрів десять завдовжки, краї якої були рясно скріплені вузькими смужками пластиру. Я чекала, що хлопець щось скаже, але він тільки дивився на мене.

Ксемеріус величезним стрибком вискочив зі стіни і приземлився просто біля Ґідеона, з переляку я рвучко схопила ротом повітря.

— Упс! Ось він де! — скрикнув Ксемеріус. — Я хотів тебе попередити, справді, золотце. Але я не міг вибрати, за ким бігти в першу чергу. Очевидно, Шарлотта надумала сьогодні побути з симпатичним братиком Ґідеона. Вони пішли їсти морозиво. А потім підуть у кіно. Я б сказав, що для ваших часів кіно замінює копицю сіна.

— З тобою все гаразд, Ґвендолін? — запитав Ґідеон і підвів одну брову. — Ти як на жаринах — може, сигаретку для заспокоєння? Яку марку ти любиш? «Lucky Strike»?

Мені наче язик заціпило.

— Облиш її, — сказав Ксемеріус. — Ти що, не бачиш, що вона хвора від кохання, бовдур? І до речі — від кохання до тебе! Що ти взагалі тут робиш?

Містер Вітмен дістав тим часом хронограф і поставив його на стіл.

— Нумо, давайте подивимося, куди сьогодні вирушити…

— Мадам Россіні чекає вас на приміряння, сер, — звернувся містер Марлі до Ґідеона.

— Холера ясна, — вилаявся Ґідеон, на мить збитий з пантелику. Він подивився на годинник. — Я геть забув. Вона дуже сердилася?

— Вигляд у неї був доволі роздратований, — зауважив містер Марлі.

Цієї миті двері відчинилися знову, і до кімнати зайшов містер Джордж. Він задихався, його чоло, як завжди, коли він напружувався, було всіяне крихітними краплинами поту.

— Що тут діється?

Містер Вітмен зморщив лоба.

— Томасе? Ґідеон сказав, що ти ще розмовляєш із Фальком і міністром внутрішніх справ.

— Розмовляв. Поки мені не подзвонила мадам Россіні і не сказала, що Ґвендолін уже забрали на елапсування, — мовив містер Джордж. Уперше я бачила, що він не тямиться від гніву.

— Але… Ґідеон стверджував, що ти йому доручив… — почав було містер Вітмен, явно розгубившись.

— Нічого я не доручав. Ґідеоне, що відбувається? — в очах містера Джорджа від добродушності не залишилося й сліду.

Ґідеон схрестив на грудях руки.

— Я думав, ви зрадієте, коли хтось перейме у вас цей обов’язок, — щиро мовив він.

Містер Джордж витер краплі поту носовичком.

— Дякую за турботу, — відповів він із досить помітним сарказмом. — Але це ні до чого. Ти цієї хвилини вирушаєш в ательє до мадам Россіні.

— Я б хотів супроводжувати Ґвендолін, — сказав Ґідеон. — Після вчорашньої події було б краще, якби вона була не сама.

— Дурниці, — заперечив містер Джордж. — Немає жодних причин підозрювати, що їй загрожує якась небезпека, доки вона стрибає не надто далеко.

— Так воно і є, — погодився містер Вітмен.

— Наприклад, у 1956 рік? — протягнув Ґідеон, дивлячись при цьому прямо в очі містерові Джорджу. — Сьогодні вранці я трохи погортав «Хроніки». Мушу сказати, що 1956 рік справді справляє враження вельми спокійного. Найчастіше повторюється фраза «Жодних особливих пригод». Це як музика в наших вухах, еге ж?

Серце калатало мені вже в горлі. Поведінку Ґідеона можна було пояснити, тільки якщо припустити, що він з’ясував, що я насправді робила вчора. Але як, хай йому грець, він міг це з’ясувати? Гаразд, від мене тхнуло сигаретами, це могло вйкликати підозру, проте тільки з цього він би ще довго не дізнався, що сталося 1956 року.

Містер Джордж і бровою не повів. У кращому випадку, в його погляді відбивалося певне збентеження.

— Це було не прохання, Ґідеоне. Мадам Россіні чекає. Марлі, ви теж можете йти.

— Так, сер, містер Джордж, сер, — пробурмотів містер Марлі й майже козирнув.

Коли за ним зачинилися двері, містер Джордж блиснув очима на Ґідеона, який не зрушив з місця. Містер Вітмен теж дивився на нього, ледь помітно здивований.

— Чого ти чекаєш? — запитав містер Джордж холодно.

— Чому ви дозволяєте Ґвендолін приземлятися серед білого дня? Хіба це не проти правил? — запитав Ґідеон.

— Ти ба! — стривожився Ксемеріус.

— Ґідеоне, не з твоїм… — озвався містер Вітмен.

— Байдуже, коли вона приземляється, — перебив його містер Джордж. — Вона опиняється в замкненій підвальній кімнаті.

— Я боялася, — защебетала я, мов ластівка, а може, навіть зависоко. — Я не хотіла сидіти під замком у підвалі вночі, поруч із катакомбами…

Ґідеон перевів погляд на мене і знову задер брову.

— Ага, авжеж, ти ж маленька боягузка, я геть забув, — він тихо засміявся. — 1956 рік був роком, коли ви стали членом Ложі, містере Джордж, я не помиляюся? Який цікавий збіг.

Містер Джордж насупив чоло.

— Не розумію, до чого ти хилиш, Ґідеоне, — втрутився містер Вітмен. — Я пропоную тобі забиратися до мадам Россіні. Містер Джордж і я — ми подбаємо про Ґвендолін.

Ґідеон знову подивився на мене.

— А я пропоную таке: я закінчу приміряти, а ви мене відправите слідом за Ґвендолін, абиколи. Тоді вночі вона не труситиметься, як осичина.

— Хіба що ти її налякаєш, — докинув Ксемеріус.

— Ти вже виконав свою норму на сьогодні, — заявив мій учитель. — Але якщо Ґвендолін боїться… — він кинув на мене співчутливий погляд.

Я не могла на нього ображатися. Напевно, вигляд у мене був переляканий. Серце досі калатало в горлі, і я не могла нічого сказати.

— Я не заперечую, можемо так і зробити, — сказав містер Вітмен, знизуючи плечима. — Ти не проти, Томасе?

Містер Джордж поволі похитав головою, хоча в мене було враження, що він хотів відверто заперечити.

На обличчі Ґідеона майнула задоволена усмішка, і він нарешті змінив свою нерухому позу біля дверей.

— Побачимося пізніше, — переможно сказав він, і мені почулася в цих словах погроза.

Двері за ним зачинилися, і містер Вітмен зітхнув.

— Він став якимось дивним, відколи його торохнули по голові, тобі не здається, Томасе?

— Ще б пак, — кинув містер Джордж.

— Можливо, ми повинні ще раз з ним поговорити з приводу тону, яким він розмовляє з вищим рангом, — мовив містер Вітмен. — Як на свій вік він занадто… Проте він відчуває серйозний стрес, це теж потрібно враховувати, — учитель підбадьорливо глянув на мене. — Ну що, Ґвен, ти готова?

Я підвелася.

— Так, — збрехала я.

РОЗДІЛ 9

…Крук чує між світів, рубіново-червоний:

Мерці співають, аж душа холоне,

Не знає сили він, ціни не знає,

Коло змикається, і влади прибуває…

Обличчя діамантове у Лева гордовите,

Та миттю змушує гнів світло потьмяніти…

Що сонце міниться, то перемін чекай,

Смерть Крукова кладе усьому край!..

Із таємних рукописів графа Сен-Жермена

Я не питала, в який рік мене відправляють, бо який сенс?!

Зовні все було так само, як тоді, коли я навідувалася сюди востаннє. Зелена канапа стояла посеред кімнати, і я глянула на неї скоса, наче це вона була в усьому винна. Як і минулого разу, біля стіни стояли поставлені один на одного стільці, затуляючи схованку. Я боролася сама з собою. Може, повиймати все з криївки? Якщо Ґідеон щось запідозрив, перше, що спаде йому на думку, — це обшукати приміщення. Чи ні? Я могла б заховати все з криївки де-небудь у коридорі і встигнути повернутися ще до того, як з’явиться Ґідеон…

Я гарячково заходилася розсовувати стільці, але потім передумала. По-перше, ключ я не змогла б заховати — мені довелося б замкнути двері знову. А по-друге, навіть якщо Ґідеон знайде криївку, як він зуміє довести, що ключ призначений для мене? Я б тільки виставила себе дурепою.

Я акуратно поставила стільці на місце і вирішила позамітати зрадницькі сліди, залишені в пилюці. Потім я перевірила, чи двері справді замкнені, й сіла на канапу.

Почувалась я, як чотири роки тому, коли нам із Леслі довелося чекати в кабінеті на директора Джиллса, поки в нього з’явиться час виписати нам прочуханку за історію з жабою. По суті, нічого поганого ми не зробили. Це Синтія переїхала жабу на велосипеді, а оскільки відповідного почуття провини вона не виказала («Це ж просто дурнувата жаба!»), то Леслі і я, розлютившись, вирішили помститися за бідолашну жабу. Ми хотіли поховати її в парку, але до цього (вона-бо все одно вже була мертва), щоб трохи розворушити Синтію і змусити її бути чутливішою, ми вирішили влаштувати ще одну зустріч — цього разу в супі в тарілці Синтії. Хто міг припустити, що, помітивши жабу, Синтія миттю здійме істерику?.. У всякому разі, директор Джиллс розмовляв із нами, як зі злочинницями, і, на жаль, не забув цього епізоду досі. Якщо він нас зустрічає в одному зі шкільних коридорів, він тут же згадує: «А-а-а, злі дівчатка з жабою», і щоразу нам доводиться лічити піщинки на підлозі.

Я заплющила на хвилинку очі. У Ґідеона не було причини погано до мене ставитися. Я нікому не зробила капості. Всі знай торочать, що мені не можна довіряти, зав’язують очі, на мої запитання ніхто не відповідає — це ж природно, що я спробувала в інший спосіб з’ясувати, що тут відбувається. Чи ні?

Ну, де ж він? Лампочка на стелі затріщала, і світло на мить заблимало. У підвалі було холодно. Може, вони відправили мене в одну з повоєнних холодних зим, про які розповідала тітонька Медді? Гай-гай… Водогони тоді геть позамерзали, а на вулицях лежали закляклі від морозу трупи тварин. Я перевірила, чи вилітає з мого рота хмарка пари, коли я дихаю. Де там!

Світло знову заблимало, і я злякалась. А що, коли мені доведеться сидіти в темряві? Цього разу ніхто не подумав озброїти мене ліхтариком і взагалі, можна сказати, ніхто надто про мене не дбав. У темряві щури точно повиповзають зі своїх нір. Можливо, вони голодні… А де живуть щури, там, либонь, і таргани комашаться. І привид однорукого тамплієра, про якого розповідав Ксемеріус, теж може сюди зазирнути.

Кр-р-р-рк.

Це була лампочка.

Поступово я дійшла думки, що хай там як, а краще вже Ґідеон під боком, аніж щури та привиди. Проте він не з’являвся. Натомість світло блимало так, ніби ось-ось згасне.

У дитинстві, коли мені було страшно в темряві, я завжди співала, тож зараз автоматично вчинила точнісінько так само. Спочатку собі під ніс, потім дедалі голосніше. Зрештою, тут не було нікого, хто міг би мене почути.

Спів допоміг подолати страх. І холоднечу. За кілька хвилин навіть лампочка вже не блимала. Але почала знову, коли я завела пісні Марії Мена, та й Еміліана Торріні[60], схоже, їй не вельми була до душі. Зате всі пісні «АВВА» вона зустрічала спокійним рівним світлом. Як на те, пісень гурту я знала небагато, це насамперед стосувалося їхніх текстів. Але лампочка приймала і просте «ля-ля-ля… one chance in a lifetime… ля-ля-ля…»

Я співала кілька годин. Принаймні так мені здалося. Після «The winner takes it ail» (для Леслі ця пісня любовними переживаннями перевершує всі) я почала спочатку, затягнувши «І wonder». При цьому я танцювала по всій кімнаті, щоб не замерзнути. Після третьої «Матта тіа» я була переконана, що Ґідеон не з’явиться.

Узяв би його пес! Я могла б без проблем пробратися нагору. Я заспівала «Head over heels», потім «You’re wasting ту time», аж глядь — він уже стоїть біля канапи.

Я закрила рота й подивилася на нього з докором.

— Чому ти так пізно?

— Можу собі уявити, що час для тебе тягся, — його погляд був так само холодним і дивним. Він підійшов до дверей і посмикав ручку. — Хай там як, а тобі вистачило розуму не виходити з кімнати. Ти ж не могла знати, коли я з’явлюся.

Ґідеон сперся спиною на двері.

— Ґвендолін, переді мною тобі не треба прикидатись ягням.

Я насилу витримувала холод його погляду. Зелень очей, яку я так любила, набула кольору зеленого фруктового желе. Гидкого, зі шкільної їдальні.

— Чому ти розмовляєш зі мною таким тоном?

Лампочка знову заблимала. Певно, їй бракувало пісень «АВВА» в моєму виконанні.

— У тебе часом немає з собою запасної лампочки?

— Тебе видав запах сигарет. — Ґідеон крутив у руці ліхтарик. — Я трохи подопитувався і склав один плюс один.

Я глитнула.

— А що вже такого поганого в тому, що я курила?

— Ти не курила. І ти не так добре вмієш брехати, як ти думаєш. Де ключ?

— Який ключ?

— Ключ, який містер Джордж дав тобі із собою, щоб ти могла зустрітися з ним і з твоїм дідусем у 1956 році, — він ступив крок до мене. — Якщо ти розумна, то сховала його десь тут, якщо ні — носиш із собою, — він підійшов до канапи і заходився зривати одну по одній подушки, кидаючи їх на підлогу. — Тут, у будь-якому разі, його немає.

Я вражено дивилася на нього.

— Та не давав мені містер Джордж ніякого ключа! Чесне слово! А щодо сигаретного диму…

— Це був не тільки дим від сигарет. Від тебе тхнуло й сигарами, — спокійно сказав він. Його погляд ковзнув по кімнаті й зупинився на купі стільців біля стіни.

Я знову заклякла, і, як за змовою, лампочка заблимала частіше.

— Я… — почала я нерішуче.

— Так? — мовив Ґідеон підкреслено дружелюбно. — Ти викурила ще й сигару? На додаток до трьох «Lucky Strike»? Ти це хотіла сказати?

Я мовчала.

Ґідеон нахилився і посвітив ліхтариком під канапою.

— Містер Джордж написав тобі записку з паролем чи ти вивчила його напам’ять? І як ти примудрилася пройти назад через Цербер-варту, щоб вони не згадали про це в протоколі?

— Про що ти, в дідька, говориш? — скипіла я.

Це мало прозвучати обурено, але насправді сприймалося дещо злякано.

— Вайолет Перплплам — що за дивне ім’я! Ти так не вважаєш? Ти чула його вже коли-небудь?

Ґідеон уже випростався і дивився на мене. Ні, порівняння з фруктовим желе приставало до його очей, як горбатий до стіни. Зараз вони випромінювали отруйно-зелене світло.

Я повільно похитала головою.

— Кумедно, — сказав він. — Але ж вона подруга вашої родини. Коли я випадково назвав це ім’я Шарлотті, вона розповіла, що люба місіс Перплплам завжди плете дуже колючі шарфи.

Ох. Клята Шарлотта! Невже вона не може бодай раз промовчати?

— Неправда, — сказала я. — Колючі вони тільки для Шарлотти. Наші шарфи завжди м’які.

Ґідеон відкинувся на канапі й схрестив руки на грудях. Ліхтарик світив у стелю, де досі нервово блимала лампочка.

— Питаю востаннє. Де ключ, Ґвендолін?

— Присягаюся, містер Джордж не давав мені ніякого ключа, — заперечила я, відчайдушно намагаючись обмежити наслідки катастрофи. — Він взагалі не має до цього жодного стосунку.

— Ах, жодного стосунку? Як я вже говорив, ти не дуже добре вмієш брехати, — він посвітив ліхтариком на стільці. — На твоєму місці я б сховав ключ під оббивкою одного зі стільців.

Окей. Нехай пошматує оббивку. Тоді йому буде чим зайнятися до нашого зворотного стрибка. Залишилося, напевно, не так уже й довго чекати.

— З іншого боку… — Ґідеон хитнув ліхтариком так, що кружало світла виявилося просто на моєму обличчі. — 3 іншого боку, це була б сізіфова праця.

Я зробила крок убік і розлючено сказала:

— Припини!

— І не варто міряти інших своєю міркою, — правив далі Ґідеон. У миготливому світлі лампи його очі виразно потемніли, і я раптово відчула страх. — Може, ключ просто лежить у тебе в кишені? Дай сюди! — Він простягнув руку.

— Відчепись, немає в мене ніякого ключа!

Ґідеон повільно наближався до мене.

— На твоєму місці я б віддав його самохіть. Але, як я вже сказав, не варто міряти інших своєю міркою.

Цієї миті лампочка віддала Богові душу.

Ґідеон стояв переді мною, світло ліхтарика падало на стіну. Крім цієї маленької плями, в кімнаті було темно хоч в око стрель.

— Отже?

— Не підходь ближче, — сказала я.

Я зробила кілька кроків назад, поки не вперлася спиною в стіну. Ще позавчора мені хотілося, щоб він був якнайближче. Але зараз мені здавалося, що я перебуваю в кімнаті з якимось незнайомцем. Ні з того ні з сього я спалахнула гнівом.

— Що з тобою відбувається? — перейшла я в наступ. — Я тобі нічого не зробила! Я не можу зрозуміти, як ти можеш одного дня мене цілувати, а іншого — ненавидіти. Чому?!

Сльози потекли так швидко, що я не зуміла їх утримати, вони так і стікали по щоках. Добре, що в темряві їх годі було розгледіти.

— Може, тому, що мені не подобається, коли мені брешуть? — Попри моє попередження Ґідеон підступив ще ближче, і мені вже не було куди відступати. — Особливо, якщо це роблять дівчата, які одного дня кидаються мені на шию, а наступного — загадують віддубасити мене.

— Що ти таке кажеш?

— Я тебе бачив, Ґвендолін.

— Що?! Де ти мене бачив?

— Під час мого стрибка вчора вранці. У мене було невелике завдання, але я встиг пройти лише кілька метрів, коли ти з’явилася у мене на шляху, наче марево. Ти подивилася на мене й усміхнулася, ніби радіючи нашій зустрічі. Потім повернулась і зникла за поворотом.

— Коли це все відбувалось? — Я була настільки збита з пантелику, що на кілька секунд навіть облишила плакати.

Ґідеон злегковажив моє запитання.

— Коли я через секунду опинився на цьому повороті, то дістав по голові і, на жаль, уже не міг з’ясувати в тебе, в чому річ.

— Це я… Цю рану завдала тобі я? — сльози знову потекли у мене по щоках.

— Ні, — сказав Ґідеон. — Не думаю. У тебе нічого не було в руках, коли я тебе побачив, крім того, я сумніваюся, що ти можеш торохнути так сильно. Ні, ти тільки заманила мене за ріг, де на мене вже хтось чекав.

Виключено. Абсолютно виключено.

— Я б ніколи так не вчинила, — мені насилу вдалося видушити з себе більш-менш чітко ці слова. — Ніколи!

— Я теж був дещо шокований, — протягнув Ґідеон. — Я ж бо думав, що ми з тобою… друзі. Але коли ти вчора повернулася з елапсування й від тебе тхнуло сигаретами, я подумав, що ти могла мені весь цей час брехати. Давай сюди ключ!

Я витерла сльози, але вони невпинно текли й далі. Сяк-так мені вдалося придушити схлипування, і за це я себе ненавиділа ще дужче.

— Якщо все це правда, чому ти всім іншим сказав, що не бачив, хто тебе вдарив?

— Бо це правда. Я не бачив, хто це був.

— Але ти нічого не сказав про мене. Чому?

— Бо містер Джордж уже давно… Ти що, плачеш?

Ліхтарик посвітив мені в обличчя, і, засліплена, я заплющила очі. Я, напевно, виглядала як панда. Навіщо я нафарбувала вії тушшю?!

— Ґвендолін… — Ґідеон вимкнув ліхтарик.

Що тепер? Особистий обшук у темряві?

— Відійди, — сказала я схлипуючи. — У мене немає ключа, присягаюсь. І хоч би кого ти бачив, це не могла бути я. Я ніколи, ні-ко-ли не дозволю будь-кому поранити тебе.

Хоч у темряві було не видно, але я відчувала, що Ґідеон стоїть поруч зі мною. Його тіло випромінювало в темряві тепло, як обігрівач. Коли його рука торкнулася моєї щоки, я здригнулася. Він швидко забрав руку.

— Мені дуже шкода, — почула я його шепіт. — Ґвен, я…

Раптом у його голосі з’явилися нотки безпорадності, але я була занадто приголомшена, щоб радіти з цього.

Не знаю, скільки часу ми так стояли.

У мене досі котилися по щоках сльози. У темряві не було видно, що він робить.

Якоїсь миті він знов увімкнув ліхтарик, кахикнув й освітив свій годинник.

— Ще три хвилини до зворотного стрибка, — сказав він діловим тоном. — Тобі потрібно вийти з кутка, інакше ти приземлишся на скриню.

Він повернувся до канапи й попіднімав подушки, що раніше поскидав на підлогу.

— Знаєш, з усіх Вартових містер Джордж здавався мені найлояльнішим. Тим, кому завжди можна вірити.

— Але містер Джордж справді не має до цього жодного

стосунку, — сказала я, повільно виходячи з кутка. — Все було інакше. — Я втерла сльози рукою.

Буде краще, якщо я йому розповім правду, тоді він хоча б не підозрюватиме бідолашного містера Джорджа в нелояльності.

— Коли мене вперше відправили саму на елапсування, я випадково зустріла дідуся. — Окей, нехай не всю правду. — Він шукав вино… ну менше з тим. Це була дивна зустріч, особливо, коли ми зрозуміли, ким ми доводимося одне одному. Він сховав ключ і пароль у цій кімнаті, щоб наступного разу ми могли з ним зустрітися. Тому вчора, тобто 1956 року, я навідалася сюди як Вайолет Перплплам. Щоб зустрітися з дідусем! Кілька років як його вже нема з нами, і я страшенно сумую за ним. Хіба ти не зробив би те саме, якби в тебе була можливість? Знову розмовляти з ним — це було… — я замовкла.

Ґідеон мовчав. Я дивилася на його силует і чекала.

— А містер Джордж? Він тоді уже був асистентом у твого діда, — нарешті мовив він.

— Я справді бачила його мигцем, мій дідусь сказав йому, що я його кузина Гейзел. Він напевно давно про це забув — для нього це була малозначна зустріч, після якої спливло цілих п’ятдесят п’ять років. — Я поклала руку на живіт. — Мені здається…

— Так, — мовив Ґідеон. Він простягнув руку, але тут же передумав. — Зараз почнеться, — тільки знесилено сказав він. — Підійди ще трохи ближче.

Кімната раптом закружляла навколо мене, я кліпнула кілька разів через яскраве світло, і містер Вітмен сказав: «А ось і ви».

Ґідеон поклав ліхтарик на стіл і коротко глянув на мене. Може, мені тільки здалося, що в його погляді цього разу було щось схоже на співчуття. Я крадькома витерла ще раз обличчя, але містер Вітмен помітив-таки, що я плакала. Крім нього, в кімнаті нікого не було. Ксемеріус напевно занудьгував.

— Що таке, Ґвендолін? — запитав містер Вітмен тоном чуйного наставника. — Щось трапилося?

Якби я його не знала так добре, я б могла не встояти перед спокусою знову розплакатись і розповісти все, що було в мене на серці. («Цей пога-ани-ий Ґідео-он мене-е дражни- ив!») Але я знала його як облупленого. Цим же тоном він минулого тижня з’ясовував, хто намалював на дошці карикатуру на місіс Каунтер. «Я вважаю, що в художника справжній талант», — заявив він і при цьому весело посміхався. І тут же Синтія (а хто ж іще?!) видала, що це була Пеґґі, і містер Вітмен миттю посерйознішав і записав у класному журналі попередження. «Таланту в тебе й справді не відбереш. Твій талант потрапляти в халепи гідний похвали», — докинув він.

— Ну? — він і зараз посміхався довірливо й співчутливо.

Але мене на цей гачок не піймаєш.

— Щур, — промимрила я. — Ви сказали, що їх там нема… Лампочка погасла, а ви не дали мені ліхтарика. Я була сама в темряві з цим бридким щуром.

Ще трохи — і я б сказала: «Я все розповім мамі», але вчасно схаменулася.

Вигляд містер Вітмен мав дещо спантеличений.

— Мені дуже шкода, — перепросив він. — Наступного разу ми не забудемо. — Він перейшов на вчительський тон: — Зараз тебе відвезуть додому. Я рекомендую тобі лягти раніше спати, завтра буде складний день.

— Я проведу її до машини, — сказав Ґідеон, беручи зі столу чорну пов’язку, якою мені завжди зав’язували очі. — А де містер Джордж?

— На нараді, — відповів містер Вітмен, насупивши чоло. — Ґідеоне, мені здається, тобі слід подумати про те, як ти спілкуєшся. Ми чимало тобі даруємо, бо знаємо, що в тебе зараз складний період, але ти мусиш більше шанувати членів Внутрішнього Кола.

Ґідеон і знаку не подав. Але ввічливо відказав:

— Ви маєте рацію, містере Вітмен. Прошу вибачення. — Він простягнув мені руку: — Ти йдеш?

Я майже вже простягнула йому руку назустріч — це був рефлекс. І тут же відчула, як щось мене вкололо: я зрозуміла, що не можу цього зробити, якщо не хочу остаточно зганьбитися. Я ладна була знову заплакати.

— Е-е-е… до побачення, — сказала я містерові Вітмену, дивлячись напружено собі під ноги.

Ґідеон відчинив двері.

— До завтра, — попрощався містер Вітмен. — І не забудьте обоє: добре виспатися — найкраща підготовка.

Двері за нами зачинилися.

— Значить, сама була в підвалі з бридким щуром… — посміхнувся Ґідеон.

Я не вірила власним очам. Два дні він кидав на мене крижані погляди, в останні пару годин такі, що могли заморозити мене, як нещасних тварин у повоєнні зими. А зараз? Жарти, ніби нічого не сталося? Може, він садист і зазнає втіхи, тільки коли вдосталь познущається з мене?

— Ти не збираєшся зав’язати мені очі?

Я досі не мала настрою слухати його дурнуваті жарти, він мав би це легко відчути.

Ґідеон знизав плечима.

— Припускаю, що ти вже знаєш дорогу. Можемо спокійно обійтися без пов’язки. Ходімо.

І знову доброзичлива усмішка.

Уперше я побачила, які на вигляд коридори в наш час. Вони були свіжо потиньковані, вмонтовані в стіни світильники, подекуди навіть із давачами руху, чудово освітлювали весь шлях.

— Що, занадто вражає, так? — спитав Ґідеон. — Усі проходи, що ведуть назовні, обладнані спеціальними дверима й охоронною сигналізацією, в наш час тут так само надійно, як у банківському сейфі. Але всі пристрої з’явилися тільки в сімдесятих роках, а до цього звідси можна було пройти підземними ходами половину Лондона.

— Мені байдуже, — похмуро кинула я.

— А про що б ти хотіла поговорити?

— Ні про що. — Як він міг триматися так, ніби нічого не сталося! Його безглузда посмішка та невимушений тон по-справжньому розлютили мене. Я рушила швидше, і хоча щосили стискала губи, не втримала слів, що вирвалися з мене: — Я так не вмію, Ґідеоне. Мене не влаштовує, що ти поперемінно то цілуєш мене, то ставишся так, наче ненавидиш мене.

Якусь хвилю Ґідеон мовчав.

— Я більше хотів би весь час тебе цілувати, ніж ненавидіти, — зізнався він після паузи. — Але ти не полегшуєш мені завдання.

— Я нічого тобі не зробила, — виправдовувалась я.

Він зупинився.

— Ну, припини, Ґвендолін! Ти ж не думаєш серйозно, що я повірив у твою історію з дідусем? Буцімто він міг випадково опинитися в приміщенні, де ти елапсуєш! Точно так же випадково, як Люсі й Пол опинилися в леді Тілні. Або чоловіки в Гайд-парку.

— О, точно, я особисто їх туди направила, бо мені завжди хотілося проштрикнути когось шпагою. А також побачити чоловіка, у якого немає половини обличчя, — просичала я.

— Що і чому ти зробиш у майбутньому…

— Стули нарешті писок! — крикнула я, повна люті. — Мені все це в печінках сидить! З понеділка я живу, як у страшному сні, який ніяк не скінчиться. Думаю, що вже прокинулася, але тут же помічаю, що й досі сплю. У мене в голові мільйон питань, на які ніхто не дає відповідей, зате всі очікують, що я щосили викладатимусь заради того, чого я взагалі не розумію! — Я рушила далі, перейшовши майже на біг, але Ґідеон не відставав. Біля сходів не було нікого, хто поцікавився б паролем. Та й навіщо, якщо всі проходи було убезпечено, як у Форт-Нокс[61]? Я перестрибувала через сходинку. — Ніхто мене навіть не запитав, чи хочу я взагалі в усьому цьому брати участь. Я повинна вчитися у якогось шизонутого вчителя танців, який весь час ображає мене, моя люба кузина має можливість продемонструвати мені все, що вона вміє і чого я ніколи не навчуся, а ти… ти…

Ґідеон хитав головою.

— Гей, а ти не намагалася стати на моє місце? — Ти ба, куди й подівся його спокій! — Зі мною відбувається щось схоже! І як би ти поводилась, якби точно знала, що рано чи пізно я влаштую так, що тебе хтось торохне по голові? Не думаю, що за цих умов ти й далі цікавилася б мною або симпатизувала мені. Чи як?

— Я і зараз цього не роблю, — відрубала я. — Знаєш що? Мабуть, я вже можу собі уявити, що й сама залюбки врізала б тобі дрючком по голові.

— Ну ось, будь ласка, — мовив Ґідеон і знову посміхнувся.

Я просто кипіла від люті. Ми проходили повз ательє мадам Россіні. Під дверима виднілася смужка світла. Напевно, вона ще працювала з нашими костюмами.

Ґідеон відкашлявся.

— Я вже говорив: мені дуже шкода. Може, ми могли б тепер нормально поговорити?

Нормально! Це просто смішно!

— А що ти робиш сьогодні ввечері? — запитав він у найкращому дружньо-необразливому тоні.

— Я, звичайно, старанно репетируватиму менует, а перед сном повправляюсь у складанні речень, у яких не буде слів «пилосос», «пульсометр», «біг підтюпцем» і «трансплантація серця». А ти?

Ґідеон глянув на годинник.

— Я зустрічаюся з Шарлоттою і братом і… подивимося. Зрештою, сьогодні суботній вечір.

Так, звісно. Хай дивляться скільки завгодно, мені все набридло.

— Дякую за те, що провів, — сказала я якнайхолодніше. — Звідси я сама дійду до авто.

— Мені все одно по дорозі, — зауважив Ґідеон. — Та не біжи ж ти так! Мені не можна перенапружуватися. Так звелів доктор Байт.

І хоча мене переповнювала злість, якоїсь миті я відчула докори сумління. Я подивилася на нього скоса.

— Якщо за наступним рогом хтось тебе знову уперіщить по голові, не кажи, що це я тебе туди заманила.

Ґідеон розсміявся.

— Поки що ти на таке не здатна.

«Я ніколи не буду на таке здатна», — промайнуло в моїй голові. Хоч як би жахливо він до мене не ставився. Я ніколи не допущу, щоб хтось зробив йому боляче. Кого б він там не бачив — це не могла бути я.

Спалах від фотоапарата вихопив із темряви арку попереду нас. Хоча вже було темно, по Темплу сновигало ще чимало туристів. На стоянці за аркою чорнів лімузин, який я добре знала. Коли ми підійшли, водій вийшов і відчинив мені дверцята. Ґідеон почекав, поки я сяду в машину, і нахилився до мене.

— Ґвендолін?

— Так?

Було надто темно, щоб розгледіти його обличчя.

— Я б хотів, щоб ти мені більше довіряла.

Слова прозвучали так серйозно та щиро, що я на якусь мить заніміла.

— Я б хотіла, щоб це було можливо, — сказала я, подолавши слабкість.

І тільки після того, як він зачинив дверцята й лімузин рушив, я зрозуміла, що найкраще було б кинути у відповідь: «Я хотіла б того самого від тебе».

Очі мадам Россіні сяяли від захоплення. Вона взяла мене за руку й підвела до величезного дзеркала на стіні, щоб я змогла оцінити результати її зусиль. З першого погляду я ледве себе впізнала. Змінилося, в першу чергу, моє зазвичай рівне волосся, позакручуване в численні кучері і складене в гігантську зачіску, схожу на ту, яка була в моєї кузини Джанет на її весіллі. Деякі пасма, завиті спіраллю, спадали на мої голі плечі. Темно-червоний колір сукні робив мене ще блідішою, хоча я й так була вже біла як циганський сир, але щоб у мене був хворобливий вигляд — ні, навпаки, моя шкіра світилася. Мадам Россіні трохи припудрила мені носа й лоба і наклала дрібку рум’ян на вилиці. І хоча вчора я лягла спати пізно, проте її мистецтво макіяжу прибрало всі тіні навколо очей.

— Як Білосніжка, — похвалила мадам Россіні і, зворушена, промочила кутики очей шматочком тканини. — Червона, як кров, біла, як сніг, чорна, як галка. Вони мене лаятимуть, бо ти впадатимеш в очі всім без винятку. Покажи-но мені свої нігті, так, très bien, дуже добре — чисті й короткі. Ану, похитай головою. Ні-ні, можна дужче, ця зачіска має протриматися цілий вечір.

— Таке враження, що в мене на голові капелюх, — сказала я.

— Ти звикнеш, — відказала мадам Россіні, закріплюючи мою зачіску лаком для волосся.

На додачу до приблизно одинадцяти фунтів шпильок, що утримували цю гору кучерів, були ще шпильки для краси, вони були прикрашені такими ж трояндочками, що й на декольте моєї сукні. Дуже мило!

— Все… ти готова, моя голубонько. Хочеш, щоб я знову тебе сфотографувала?

— О, так, так, будь ласка! — я озирнулася, шукаючи сумку з мобільником. — Леслі мене приб’є, якщо я не закарбую цю мить.

— Я б охоче зробила фото вас обох, — сказала мадам Россіні, клацнувши щонайменше разів із десять, знявши мене з усіх боків. — Тебе і цього невихованого юнака. Щоб було видно, як прекрасно і водночас ненав’язливо гармонуються ваші вбрання одне з одним. Але Ґідеоном опікується Джордано. Я відмовилася вчергове сперечатися про необхідність мережаних панчіх. Що занадто, то занадто.

— Ці панчохи зовсім не погані, — сказала я.

— Це тому, що хоч на вигляд вони як панчохи тогочасні, проте завдяки еластану вони набагато зручніші, — пояснила мадам Россіні. — Раніше така гумка від панчіх могла передавити повністю стегно, твоя ж — просто прикраса. Сподіваюся, звичайно, що ніхто не захоче зазирнути тобі під спідницю, але якщо й так, ніхто не зможе нічого заперечити, n’est ce pas? — вона сплеснула в долоні. — Bien, я зателефоную нагору і повідомлю, що ти готова.

Поки вона говорила по телефону, я знову підійшла до дзеркала. Я була збуджена. Цілісінький сьогоднішній ранок я рішуче виганяла Ґідеона зі своїх думок, і це мені навіть більш-менш вдалось, але натомість мені не виходив із голови граф Сен-Жермен. До страху перед черговою зустріччю з графом домішувалося незрозуміле передчуття самого суаре. Це передчуття лякало мене.

Мама дозволила Леслі переночувати у нас минулої ночі, тому вечір видався нівроку. Я проаналізувала всі події з Леслі та Ксемеріусом, і це мені явно прислужилося. Може, вони хотіли тільки мене підбадьорити, проте і Леслі, і Ксемеріус вважали, що в мене поки що немає причини стрибати з мосту через нерозділене кохання. Обоє вони стверджували, що в світлі обставин Ґідеон мав поважні причини для такої поведінки, а Леслі сказала, що заради рівноправності статей треба й за хлопцями визнавати право мати поганий настрій і що вона відчуває абсолютно точно, що глибоко в серці він добрий хлопець.

— Ти ж його не знаєш! — Я похитала головою. — Ти це говориш тільки тому, що знаєш, що я хочу це почути.

— Так, а ще тому, що я хочу, аби це виявилося правдою, — сказала Леслі. — Якщо, врешті-решт, він виставить себе дупою, я особисто знайду його і вліплю по пиці! Обіцяю.

Ксемеріус досить пізно повернувся додому, до цього він, на моє прохання, стежив за Шарлоттою, Одеоном і Рафаелем.

На відміну від нього, нам було дуже цікаво дізнатися все про Рафаеля.

— Якщо ви мене запитаєте, то я вважаю, що вигляд малий має нічогенький, — бурчав Ксемеріус. — І він про це добре знає.

— О, Шарлотта — дівка для нього саме та, — задоволено сказала Леслі. — Наша крижана принцеса досі вміла позбавляти веселощів будь-кого.

Ми сіли на широке підвіконня, а Ксемеріус умостився на столі, акуратно обернувся хвостом і заходився звітувати.

Спочатку Шарлотта і Рафаель пішли в кафе-морозиво, потім — у кіно, а потім зустрілися з Ґідеоном в італійському ресторані. Леслі і я хотіли знати всі подробиці, від назви фільму і того, з чим була піца, до останнього сказаного слова. За словами Ксемеріуса, Шарлотта і Рафаель ніяк не могли порозумітися.

Рафаель охоче обговорив би різницю між французькими та англійськими дівчатами і їхню сексуальну поведінку, а Шарлотта постійно поверталася до лауреатів Нобелівської премії з літератури за останні десять років, через це Рафаель відверто занудьгував і зухвало проводив очима кожну дівчину, що їх проминала. А в кіно (на превеликий подив Ксемеріуса) Рафаель навіть не спробував лапнути Шарлотту, навпаки, за десять хвилин юнак заснув і спав глибоко й міцно. Леслі сказала, це було найприємніше, що вона за останній час почула, і я цілком з нею погодилася.

Потім ми, звичайно, захотіли дізнатися, чи говорили про мене Ґідеон, Шарлотта і Рафаель, коли сиділи в ресторані, і Ксемеріус (дещо неохоче) передав ось такий обурливий діалог (який я наче синхронно перекладала для Леслі).

Шарлотта: Джордано вельми переймається, що Ґвендолін завтра зробить неправильно все, що тільки можна зробити неправильно.

Ґідеон: Передай мені, будь ласка, маслинову олію.

Шарлотта: Політика та історія для Ґвендолін — таємниця за сімома печатками, а імена вона не запам’ятовує — в одне вухо впускає, а в інше випускає. Ґвендолін не винна, її мозок просто не здатен накопичити таку кількість інформації. Він забитий іменами поп-гуртів, що складаються з юнаків, і довжелезним списком акторів із дешевих любовних стрічок.

Рафаель: Ґвендолін — це твоя кузина, яка мандрує в часі? Я бачив її вчора в школі. У неї довге темне волосся й блакитні очі, якщо я не помиляюся?

Шарлотта: Так, і родимка на скроні у вигляді банана.

Ґідеон: У вигляді маленького півмісяця.

Рафаель: А як звати її подругу? Веснянкувату білявку? Ліллі?

Шарлотта: Леслі Гей. Трохи більше мозку, ніж у Ґвендолін, але при цьому — найкращий приклад того, що господарі схожі на своїх собак. У неї є покруч золотистого ретривера[62]. Його звуть Берті.

Рафаель: Як мило.

Шарлотта: Ти любиш собак?

Рафаель: Найбільше покруча золотистого ретривера з веснянками.

Шарлотта: Розумію. Ти можеш поспитати щастя. Великих проблем бути не повинно. Леслі міняє хлопців, як панчохи, ще частіше, ніж Ґвендолін.

Ґідеон: Правда? І як багато… е-е-е… хлопців було вже у Ґвендолін?

Шарлотта: 0 Господи! Хух! Мені якось навіть мулько. Я не хочу говорити про неї нічого поганого, але річ у тому, що варто їй випити, як вона не надто перебирає. У нашому класі вона перепробувала всіх хлопців, і хлопців зі старшого класу… Якоїсь миті я просто згубила лік. А вже прізвисько, яке вони їй приклали, в мене просто язик не повертається сказати.

Рафаель: Шкільна підстилка?

Ґідеон: Передай мені, будь ласка, сіль.

Коли Ксемеріус дістався цього місця своєї розповіді, я схопилася, щоб зараз же спуститися і задушити Шарлотту, але Леслі втримала мене і сказала, що помста — це така страва, що краще смакує холодною. Мій аргумент, що я зрушена не помстою, а кровожерливістю, її не переконав. Крім того, вона сказала, що якщо Ґідеон і Рафаель хоча б наполовину такі розумні, як вродливі, то вони не повірять жодному слову Шарлотти.

— Як на мене, Леслі справді трохи нагадує золотистого ретривера, — зауважив Ксемеріус і під моїм докірливим поглядом тут же додав: — Я люблю собак, ти ж знаєш! Це такі розумні тварини.

Так, Леслі й справді була розумна. їй вдалося розшифрувати книгу про зеленого вершника. Щоправда, результат цієї копіткої праці дещо розчарував. Це був черговий шифр із назв цифр і двох літер з якимись дивними рисками.

П’ятдесят один нуль три нуль чотири один крапка сім вісім н кома нуль нуль нуль вісім чотири дев’ять крапка дев’ять один о.

Уже майже настала північ, коли ми через увесь будинок пробралися в бібліотеку, тобто пробиралися це ми з Леслі, а Ксемеріус полетів туди раніше.

Там ми з годину шукали по всіх полицях нові вказівки. П’ятдесят перша книга в третьому ряду… П’ятдесят п’ятий ряд, тридцята книга, сторінка чотири, рядок сім, восьме слово… Байдуже, з якого б кутка ми не починали рахувати, сенс все одно не з’являвся. Врешті-решт ми заходилися витягувати навмання книги і трусити їх, сподіваючись знайти нову записку. Нічого не було. Проте Леслі не втрачала впевненості.

Вона записала шифр на аркуші паперу, який тепер раз по раз діставала з кишені й розглядала.

— Це щось означає, — невпинно бурмотіла вона собі під ніс. — І я з’ясую, що саме.

Після цього ми нарешті пішли спати. А вранці будильник безжально вирвав мене зі сну, в якому мені нічого не снилось, — і відтоді я без упину думала про суаре.

— По тебе прийшов мсьє Джордж, — мадам Россіні перервала мої спогади.

Вона простягла мені сумочку, мій ридикюль, і я подумала, чи не варто в останню секунду прихопити свій ножик для овочів. Наперекір пораді Леслі я відмовилася від думки прикріпити його скотчем до стегна. З моїм щастям я сама поранюся, та й як за потреби я дістануся до нього під такою спідницею?

Містер Джордж увійшов в ательє, і мадам Россіні накинула мені на плечі тонку, багато вишиту шаль. Вона поцілувала мене в обидві щоки.

— Хай щастить, голубонько моя, — сказала вона. — Поверніть мені її живою і здоровою, мсьє Джордж.

Містер Джордж посміхався дещо силувано. Його обличчя не було таким круглим і спокійним, як зазвичай.

— На жаль, це залежить не від мене, мадам. Ходімо, дитино, на тебе чекають, дехто хоче познайомитися з тобою.

Повернуло з полудня, коли ми піднялися на поверх вище в Драконячу залу. Щоб одягнутися і зачесатися, знадобилося дві з гаком години. Містер Джордж був напрочуд мовчазний, і я зосередила всю свою увагу на тому, щоб не наступити на поділ своєї сукні. Я згадувала наш останній візит у вісімнадцяте століття і думала, що в такому невигідному вбранні було б важко тікати від чоловіків зі шпагами.

— Містере Джордж, не могли б ви мені пояснити щодо флорентійського Альянсу? — запитала я, ступаючи в слід раптовій думці.

Містер Джордж зупинився.

— Флорентійський Альянс? Хто тобі про нього розповів?

— По суті, ніхто, — відповіла я, зітхнувши. — Але я раз у раз чую якісь уривки розмов. Я питаю тільки тому, що… що мені страшно. Ті, хто напав на нас у Гайд-парку, були з Альянсу, правда?

Погляд містера Джорджа був серйозний.

— Можливо. Навіть швидше за все. Але тобі нема чого боятись. Я не думаю, що сьогодні на вас можуть напасти. Ми разом із графом і Ракоці вжили всіх можливих заходів проти небезпеки.

Я було роззявила рота, аби щось сказати, але містер Джордж став мені на заваді.

— Ну, добре. Ти ж все одно не даси спокою. Справді, ми повинні виходити з того, що 1782 року в лавах Вартових був зрадник, можливо, той самий, який уже раніше видавав інформацію, що дозволила вчинити замахи на графа Сен-Жермена в Парижі, у Дуврі, в Амстердамі та в Німеччині. — Він почухав лисину. — Але в Хроніках ім’я цього негідника не називається. Хоча графу вдалося знищити флорентійський Альянс, викрити зрадника не вдалося. Ваші візити в 1782 рік мають допомогти розв’язати цю проблему.

— Ґідеон вважає, що Люсі й Пол якось із цим пов’язані.

— Справді існують деякі ознаки, що дозволяють так припустити, — містер Джордж показав на двері в Драконячу залу. — Але в нас немає часу обговорювати подробиці. Хоч би що трапилося, ти маєш триматися Ґідеона. Якщо дійде до того, що ви загубите одне одного, сховайся десь, де можна буде спокійно дочекатися зворотного стрибка.

Я кивнула. Чомусь у мене різко пересохло в роті.

Містер Джордж відчинив двері й пропустив мене вперед. Я протиснулася повз нього у своїй широченній спідниці. У кімнаті було багато людей, які миттю вп’ялися в мене очима, і від збентеження кров миттю вдарила мені в обличчя. Поруч із доктором Вайтом, Фальком де Віллерзом, містером Вітменом, містером Марлі, Ґідеоном і нестерпним Джордано під велетенським драконом стояли ще п’ятеро чоловіків у темних костюмах із серйозними обличчями. Я б хотіла, щоб Ксемеріус був тут, аби підказати, хто з них був міністром внутрішніх справ, а хто — лауреатом Нобелівської премії, але Ксемеріус отримав інше завдання. (Не від мене, а від Леслі. Згодом розповім.)

— Панове? Дозвольте відрекомендувати вам Ґвендолін Шеферд, — це риторичне питання вельми врочистим тоном поставив Фальк де Віллерз. — Вона — наш Рубін. Остання мандрівниця в часі в Колі Дванадцяти.

— Сьогодні ввечері подорожує під ім’ям Пенелопи Ґрей, вихованки четвертого віконта Баттена, — докинув містер Джордж.

А Джордано пробурмотів під ніс:

— Яка увійде з сьогоднішнього вечора в історію під ім’ям Пані-без-віяла.

Я метнула швидкий погляд на Ґідеона, чий вишиваний сурдут кольору вина і справді чудово пасував до моєї сукні. На моє превелике полегшення, на ньому не було перуки, інакше я не втрималася б від стресу й істерично зареготала. Але в його зовнішності не було нічого смішного. Вигляд він мав бездоганний. Його темне волосся було заплетене в кіску, одне пасмо, ніби випадково, спадало на чоло, майстерно приховуючи рану. Як завжди, я не могла витлумачити вираз його обличчя.

Я потиснула по черзі всім незнайомцям руку, і кожен при цьому назвав своє ім’я (увійшло в одне вухо, вилетіло в інше, — тут Шарлотта мала рацію щодо мого мозку), а я бурмотіла щось на кшталт «Дуже рада» або «Добрий вечір, пане». Загалом усі вони були дуже серйозними панами. Тільки один із них посміхався, решта мали такий вигляд, наче їм ось-ось відріжуть ногу. Той, який посміхався, був, напевно, міністром внутрішніх справ: політики завжди щедріше роздають посмішки, бо цього вимагає їхня професія.

Джордано допитливо оглянув мене з ніг до голови, і я чекала на його коментар, але він натомість тільки перебільшено гучно зітхнув.

Фальк де Віллерз теж не посміхався, але принаймні він сказав:

— У цій сукні в тебе шикарний вигляд, Ґвендолін. Справжня Пенелопа Ґрей була б щаслива, якби виглядала так само. Мадам Россіні попрацювала нівроку.

— Так-так! Я бачив портрет справжньої Пенелопи Ґрей. Не дивно, що вона не вийшла заміж і ціле життя прожила в якійсь Дербіширській глушині, — випалив містер Марлі. Він моментально зашарівся і ніяковіло припав очима до підлоги.

Містер Вітмен процитував Шекспіра, принаймні я підозрювала, що це був саме Шекспір, бо містер Вітмен був схиблений на ньому.

Які ж чесноти мій коханий має, Коли він рай у пекло обертає![63]

— О, нема чого червоніти, Ґвендолін, — додав він.

Я сердито зиркнула на нього. Дурне Білченя! Якщо я і почервоніла, то раніше, і зовсім не від його слів. Крім того, я не зрозуміла до ладу цитату — це могло бути як компліментом, так і образою.

Несподівано я дістала підтримку від Ґідеона.

— Марнославний перебільшує своє справжнє значення, — приязно сказав він містеру Вітмену. — Аристотель.

Посмішка містера Вітмена трохи звузилась.

— Містер Вітмен хотів підкреслити твій класний вигляд, — «переклав» мені Ґідеон, і вся кров тут же знову збіглася до моїх щік.

Ґідеон удав, що нічого не помітив. Але, коли я за кілька секунд знову глянула на нього, на його обличчі була задоволена усмішка. Натомість містер Вітмен ніби силкувався утриматися від наступної цитати Шекспіра.

Доктор Байт, за чиїми штаньми ховався малий Роберт, що дивився на мене широко розкритими очима, зиркнув на годинник.

— Нам треба потроху рухатись. У пастора о шістнадцятій годині призначено хрещення.

У пастора?!

— Ви сьогодні стрибаєте в минуле не з підвалу, а з церкви на Норт-Одлі-стрит, — зауважив містер Джордж. — Так ви не змарнуєте час на те, щоб дістатися будинку лорда Бромптона.

— У такий спосіб ми також мінімізуємо ризик нападу дорогою туди й назад, — кинув один із незнайомих чоловіків, і на це Фальк де Віллерз глянув на нього нищівно.

— Хронограф уже підготовлений, — оголосив він, показавши на скриню зі срібними ручками, яка стояла на столі. — На вулиці чекають два лімузини. Панове…

— Хай щастить! — побажав той, якого я вважала міністром внутрішніх справ.

Джордано вчергове гучно зітхнув.

Доктор Байт, тримаючи в руках медичну валізку (навіщо?), відчинив двері. Містер Марлі та містер Вітмен узялися за ручки скрині й винесли її з кімнати, так урочисто, ніби це була якась релігійна реліквія.

Ґідеон ступив кілька кроків і опинився поруч зі мною. Він подав мені руку.

— Ну що ж, люба Пенелопо, рекомендуємо тебе вишуканому лондонському товариству, — мовив він. — Ти готова?

Ні. Я була геть не готова. І Пенелопа — жахливе ім’я. Але вибору в мене не було. Я подивилася Ґідеону в очі якнайнезворушніше.

— Я готова, якщо ти готовий.

РОЗДІЛ 10

…Даю обітницю

порядності та ввічливості,

пристойності й співчуття,

спротиву несправедливості,

допомоги слабким,

законослухняності,

збереження Таємниці,

дотримання Золотих правил

від цього моменту й до судного дня.

Із тексту присяги адептів

«Хроніки Вартових»,

Том 1, «Хранителі Таємниці»

Найбільше я боялася знову побачити графа Сен-Жермена. Під час нашої останньої зустрічі я чула його голос у своїй голові, а його рука схопила мене за горло і щосили стиснула, хоча від нього до мене було більш ніж чотири метри. Я не знаю, яка твоя роль, дівчинко, і взагалі, чи щось ти важиш. Але я не потерплю, коли хтось ламатиме мої правила.

Можна було передбачити, що я за цей час зламала не одне з його правил, але слід зазначити, що я їх і не знала. Ця обставина живила мою впертість: оскільки ніхто не завдавав собі клопоту пояснити мені будь-які правила або — боронь Боже! — обґрунтувати їх, то годі й дивуватися, що я їх не дотримуюся.

Але я боялася й іншого — потайки я була впевнена, що Джордано і Шарлотта матимуть рацію: і я з тріском зганьблюся в ролі Пенелопи Грей, і кожен помітить, що зі мною щось не так. У якийсь момент я навіть не могла згадати назву міста в Дербіширі, звідки вона була родом. Щось на «Б». Або на «П». Або на «Д». Або…

— Ти вивчила список гостей напам’ять? — містер Вітмен явно не розвіював мого хвилювання.

Якого біса мені треба було вчити цей список напам’ять? Я похитала головою, через що містер Вітмен лише зітхнув.

— Я теж не знаю його напам’ять, — сказав Ґідеон. Він сидів у лімузині проти мене. — Якщо знаєш заздалегідь, кого зустрінеш, то це лише псує задоволення.

Цікаво, він теж хвилюється? Чи не пітніють у нього, бува, долоні й чи не почастішав пульс, як у мене? Чи він так часто мандрував у вісімнадцяте століття, що для нього тут уже нема нічого незвичайного?

— Ти прокусила собі губу до крові, — зауважив він.

— Я трохи нервуюсь.

— Помітно. Тобі допоможе, якщо я візьму тебе за руку?

Я рішуче потрусила головою.

Ні, це тільки б усе погіршило, йолопе! Не кажучи вже про те, що я взагалі вже не розумію, що означає твоє ставлення до мене! Не кажучи вже про наші стосунки! А ще й містер Вітмен дивиться поглядом білченяти-всезнайка!

Я майже застогнала вголос. Може, мені допоможе, якщо я кілька фраз зі знаками оклику зі своїх думок скину йому на голову? Я коротко подумала про це, але зараз же відкинула цю думку.

Нарешті ми приїхали. Коли Ґідеон допоміг мені вийти з машини, що зупинилася перед церквою (для таких маневрів у цій сукні конче потрібна рука допомоги або й дві), я помітила, що цього разу він був без шпаги. Яка легковажність!

Перехожі озиралися на нас із цікавістю. Містер Вітмен відчинив двері головного входу до церкви.

— Трохи швидше, будь ласка! — поквапив він. — Ми не хочемо привертати до себе зайву увагу.

Ну, звичайно, два чорних лімузини, що зупинилися серед білого дня на Норт-Одлі-стрит, і чоловіки у костюмах, які витягують «ковчег заповіту» з багажника і несуть його до церкви, не привертають уваги, аякже! Хоча здалеку скриню можна було б сприйняти за маленьку труну… У мене морозом взялася шкіра.

— Я сподіваюся, бодай про пістолет ти подумав, — прошепотіла я Ґідеону.

— Дивне в тебе уявлення про суаре, — відповів він нормальним голосом і накинув мені шаль на плечі. — А взагалі, хто-небудь перевірив, що в тебе в сумочці? Не хотілося б, щоб посеред якогось виступу задзвонив твій мобільник.

Я уявила собі цю сцену, і мої губи розпливлись у ледь помітній посмішці, адже наразі замість дзвінка на моєму мобільнику квакала жаба.

— Крім тебе, мені більше нема кому телефонувати, — сказала я.

— А в мене навіть немає твого номера. Можна, я таки зазирну в твою сумочку?

— Це називається ридикюль, — виправила я і, знизавши плечима, простягнула йому сумочку.

— Нюхальна сіль, носовичок, парфуми, пудра… зразково! — мовив Ґідеон. — Так, як і має бути. Ходімо.

Він віддав мені ридикюль, узяв за руку і повів через головний вхід до церкви, який містер Вітмен тут же зачинив на засув. Усередині Ґідеон забув відпустити мою руку, і зараз я не заперечувала, інакше мене в останню хвилину охопила б паніка і я б утекла.

На вільному місці перед вівтарем Фальк де Віллерз і містер Марлі, за якими скептично стежив пастор, діставали з ковчега за… е-е-е… зі скрині хронограф. Доктор Байт виміряв кроками приміщення і сказав:

— Від четвертої колони одинадцять кроків ліворуч, тоді ви можете бути певні на сто відсотків.

— Я не знаю, чи можу гарантувати, що о 18:30 в церкві нікого не буде, — нервово сказав пастор. — Органіст любить затримуватися, та й деякі члени громади часто заводять зі мною розмови в дверях, які я не можу…

— Не переймайтеся, — урвав його Фальк де Віллерз. Хронограф стояв уже на вівтарі. Проміння післяобіднього сонця заломлювалося у барвистих вітражах, і самоцвіти через це здавалися аж надто велетенськими. — Ми будемо тут і допоможемо після служби відправити ваших парафіян по домівках. — Він глянув на нас. — Ви готові?

Ґідеон нарешті відпустив мою руку.

— Я стрибну першим, — оголосив він.

У пастора відпала щелепа, коли він уздрів, як Ґідеон зник у вирі сліпучого світла.

— Ґвендолін, — Фальк узяв мою руку і потягнув до хронографа, підбадьорливо посміхаючись мені. — Ми побачимося рівно за чотири години.

— Сподіваюся, — пробурмотіла я.

Голка вже вп’ялася мені в палець, приміщення наповнилося червоним світлом, і я заплющила очі.

Розплющивши очі, я трохи поточилася, але хтось обережно притримав мене за плечі.

— Усе гаразд, — пролунав голос Ґідеона в моїх вухах.

Нічого не можна було розгледіти як слід. Єдина свічка осявала вівтар, інша частина церкви лежала в примарному мороці.

— Bienvenue[64], — пролунав хрипкий голос із цього мороку, і хоча я очікувала цього, та все одно здригнулася.

Якась чоловіча постать відокремилася від тіні колони, і в світлі свічки я впізнала бліде обличчя Ракоці, графового друга. Як і під час першої зустрічі, я подумала, що він схожий на вампіра, його чорні очі не блищали, у тьмяному світлі вони скидалися на моторошні чорні дірки.

— Мсьє Ракоці, — сказав Ґідеон французькою і ввічливо вклонився. — Радий вас бачити. З моєю супутницею ви вже знайомі.

— Зрозуміло. Мадемуазель Ґрей на сьогоднішній вечір. Мені дуже приємно, — Ракоці злегка уклонився.

— Е-е-е… très… — промимрила я. — Я рада зустрітися з вами, — перейшла я на англійську.

Ніколи не знаєш, що вимовиш ні з того ні з сього іноземною мовою, особливо якщо з нею не надто дружиш.

— Мої люди і я проведемо вас до будинку лорда Бромптона, — запропонував Ракоці.

Було прохолодно, і накрапав дощ, і якщо в цьому часі вже існували вуличні ліхтарі, то на цій вулиці цього вечора жоден із них не працював. Було так темно, що я навіть не могла розгледіти обличчя Ґідеона, який ішов поруч зі мною. Здавалося, тіні навколо ожили, дихають і тихо брязкають. Я міцно вчепилася в Ґідеона. Не дай Боже, він мене зараз відпустить!

— Це все мої люди, — шепнув Ракоці. — Хороші, випробувані в боях хлопці з народу куруців[65]. Ми охоронятимемо вас і дорогою назад.

О, як заспокійливо!

До будинку лорда Бромптона виявилося недалеко, і що ближче ми підходили, то дужче розступалася темрява навкруги. Сам будинок на Віґмор-стрит був яскраво освітлений і мав по-справжньому затишний вигляд. Люди Ракоці залишилися в тіні, він один підвів нас до будинку, де у величезному холі, звідки помпезні сходи з вигнутими поручнями вели на другий поверх, нас очікував лорд Бромптон власною персоною. Він був таким же огрядним, яким я його запам’ятала, його обличчя лисніло від жиру у світлі численних свічок.

У холі, крім лорда й чотирьох лакеїв, більше нікого не було. Слуги стояли рядочком біля одних дверей і чекали подальших наказів. Очікуваного товариства видно не було, але до моїх вух долинули якийсь гомін і кілька безладних тактів мелодії.

Поки Ракоці, уклонившись, відходив, мені стало ясно, чому лорд Бромптон особисто зустрічав нас, перш ніж хтось устиг нас побачити. Він запевнив, що дуже радий нам, сказав, що насолоджувався нашою першою зустріччю, але… е-е-ем… е-е- ем… було б розумно не згадувати її, цю зустріч, його дружині.

— Тільки щоб уникнути непорозумінь, — додав він. При цьому він постійно підморгував, наче йому потрапило щось в око, і щонайменше тричі поцілував мені руку. — Граф запевнив мене, що ви походите з однієї з найкращих родин Англії, і я сподіваюся, що ви пробачите мою невихованість у тій нашій цікавій розмові про двадцять перше століття і мою абсурдну ідею, нібито ви актори, — він знову підкреслено підморгнув.

— Напевно, в цьому є і наша провина, — сказав рівно Ґідеон. — Граф доклав усіх зусиль, щоб звести вас на манівці. До речі, між нами кажучи: він трохи дивакуватий старигань, еге ж? Моя зведена сестра і я — ми вже звикли до його жартів, але якщо його не знати так добре, спілкування з ним може бути дещо дивним. — Він скинув з мене шаль і передав її одному з лакеїв. — Ну… хай там як. Ми чули, що у вашому салоні є чудове фортепіано та прекрасна акустика. Нас вельми потішило запрошення леді Бромптон.

Лорд Бромптон на якусь мить не міг відвести погляду від мого декольте, а потім сказав:

— Вона теж буде в захваті познайомитися з вами. Ходімо, всі вже зібралися, — він подав мені руку. — Міс Грей?

— Мій пане, — я кинула погляд на Ґідеона, і він підбадьорливо посміхнувся, ступаючи за нами в салон, в який ми потрапили через заокруглені двійчасті двері просто з холу.

Салон я уявляла як щось схоже на вітальню, але приміщення, до якого ми увійшли, могло позмагатися з бальною залою в нашому домі. У величезному каміні збоку горів вогонь, а перед вікнами з важкими гардинами стояв спінет.[66]Я блукала очима по витончених столиках, канапах зі строкатою оббивкою та стільцях із позолоченими підлокітниками. Усе це осявалося сотнями свічок, які висіли і стояли всюди, надаючи простору магічного світіння — тож я оніміла від захоплення. На жаль, це саме світло падало й на безліч незнайомих людей, і до мого захоплення (пам’ятаючи настанови Джордано, я міцно стиснула губи, щоб через недогляд не завмерти з розкритим ротом) наразі почав домішуватися страх. І це називається невелике вибране вечірнє товариство? Який же тоді вигляд матиме бал?

Я ще не встигла все як слід розгледіти, коли Ґідеон невблаганно потягнув мене всередину натовпу. Багато пар очей з цікавістю спостерігали за нами, і за мить до нас поспішила невелика повненька жінка: з’ясувалося, що це леді Бромптон.

На ній була оксамитова світло-коричнева сукня з оздобою, а волосся було заховане під об’ємну перуку — на вигляд, якщо врахувати кількість свічок, вельми пожежонебезпечну. У господині будинку була приємна посмішка, і вона щиро вітала нас. Автоматично я присіла в реверансі, а Ґідеон скористався можливістю залишити мене саму, точніше, він дозволив лорду Бромптону відвести себе вбік. Не встигла я вирішити, чи слід мені сердитися з цього приводу, як леді Бромптон залучила мене до розмови. На щастя, в потрібний момент я згадала назву міста, в якому я — або, точніше, Пенелопа Ґрей — жила. Натхненна її радісними кивками, я запевнила леді Бромптон, що хоча там дуже тихо й мирно, проте в місті бракує світських розваг, які тут, у Лондоні, мене просто збурили.

— До кінця вечора ви напевно зміните свою думку, якщо Женев’єва Ферфакс і сьогодні вирішить виконати свій репертуар на фортепіано в повному обсязі.

Одна з дам у жовтавій сукні наблизилася до нас.

— Навпаки, я практично впевнена, що ви захочете повернутися до сільських розваг.

— Тс-с-с, — цитьнула леді Бромптон, гигикнувши. — Це невиховано, Джорджіано!

Через змовницький погляд, адресований мені, вона видалася мені геть молодою. Як вона взагалі опинилася разом з цією товстою старою торбою?

— Може, і невиховано, зате правда! — дама в жовтому (навіть при свічках колір геть непривабливий!) повідомила мені притишеним голосом, що її чоловік на минулому суаре заснув і голосно захропів.

— Нині цього не станеться, — запевнила леді Бромптон. — Сьогодні з нами незвичайний, таємничий граф Сен-Жермен, який пізніше ощасливить нас грою на скрипці. І Лавінія не може дочекатися, поки заспіває дуетом із містером Мерчантом.

— Для цього ти ж не шкодуй для нього вина, — нагадала пані в жовтому, посміхнулася мені широкою посмішкою, відкрито демонструючи свої зуби.

Я автоматично посміхнулася їй точнісінько так само. Ха! Я знала! Джордано — нікчемний чванько! І взагалі, все навколо було значно простіше, ніж я собі уявляла.

— Це дуже важке питання міри, — зітхнула леді Бромптон, і її перука легенько затремтіла. — Замало вина — він не захоче співати, занадто багато — він затягне непристойних матроських пісень. Ви знайомі з графом Сен-Жерменом, люба?

Я вмить посерйознішала і мимоволі озирнулася.

— Мене відрекомендували йому кілька днів тому, — мовила я і доклала зусиль, аби не скреготнути зубами. — Мій зведений брат… знайомий з ним.

Я побачила, як Ґідеон, стоячи біля каміна, розмовляв із тендітною молодою жінкою в ошатній зеленій сукні. Здавалося, ніби вони давно знають одне одного. Вона теж сміялася так, що можна було бачити її зуби. Вона мала гарні зуби, жодних гнилих пеньків, у чому мене намагався переконати Джордано.

— Хіба граф не чудовий? Я могла б годинами слухати його розповіді, — торочила пані в жовтому, після того як розповіла мені, що вона доводиться кузиною леді Бромптон. — Найбільше я люблю історії про Францію!

— Авжеж, пікантні історії, — зауважила леді Бромптон. — Ясна річ, вони не призначені для цнотливих вух дебютанток.

Я пошукала очима графа і розгледіла, що він сидить у кутку, захопившись розмовою з двома чоловіками. Здалеку він мав елегантний вигляд, його вік годі було визначити. Наче відчувши мій погляд, він зиркнув своїми темними очима на мене.

Граф був одягнений так само, як і інші чоловіки в салоні — на ньому були перука й камзол, дурнуваті штани трохи нижче колін і дивні туфлі з пряжками. Але якщо порівняти його з усіма іншими, мені не здалося, що він щойно прибув із костюмованого фільму, і це вперше я усвідомила, де наразі перебуваю.

Його губи скривилися в усмішці, і я чемно схилила голову, в той час як по всьому тілу в мене пробіг мороз. Я насилу впоралася з рефлекторним бажанням схопитися за горло. Я не хотіла наштовхнути його на непотрібні думки.

— Ваш зведений брат, до слова сказати, непоганий із себе, люба, — сказала леді Бромптон. — Усупереч чуткам, які до нас доходили.

Я відвела погляд від графа Сен-Жермена і знову подивилася на Ґідеона.

— Авжеж. Він справді… нічогенький.

Схоже, дама в зеленому теж так вважала. Вона саме з кокетливою усмішкою поправляла його хустку на шиї. Джордано за такий учинок, швидше за все, вбив би мене.

— А хто ця дама, яка його теє облап… ну, з якою він балакає?

— Лавінія Ратленд. Найвродливіша вдова у Лондоні.

— Але не треба співчуття, будь ласка, — кинула Прімроуз. —

Її довгенько вже розраджує герцог Ланкаширський, на велике невдоволення герцогині, і паралельно вона крутить любощі з політиком-початківцем. Вашого брата цікавить політика?

— Гадаю, наразі це зовсім неважливо, — махнула рукою леді Бромптон. — Лавінія має такий вигляд, наче їй піднесли подарунок, який вона зараз розгорне. — Вона знову огледіла Ґідеона з голови до ніг. — 3 чуток, у нього мали бути хворобливий вигляд й пухка фігура. Яке щастя, що це не так, — раптом її обличчя стало зляканим. — О! У вас же досі немає напоїв!

Кузина леді Бромптон озирнулась і штовхнула в бік молодика, що опинився поблизу.

— Містер Мерчант? Не в службу, а в дружбу — добудьте для нас кілька келихів спеціального пуншу леді Бромптон. І захопіть келих для себе. Ми хочемо сьогодні почути ваш спів.

— А це — чарівна міс Пенелопа Грей, вихованка віконта Баттена, — відрекомендувала леді Бромптон. — Я б вас познайомила з нею ближче, але в неї немає капіталу, а ви — мисливець на посаг. Отже, застосовувати мої звідницькі таланти ні до чого.

Містер Мерчант, який був на голову нижчий за мене, як і, до речі, багато хто в цій залі, не здавався скривдженим. Він галантно вклонився і сказав, напружено дивлячись у моє декольте:

— Але це не означає, що я можу не помітити принад такої чарівної юної дами.

— Я рада за вас, — невпевнено сказала я, а леді Бромптон та її кузина розреготалися.

— О ні! Лорд Бромптон і міс Ферфакс наближаються до фортепіано, — зауважив містер Мерчант і завів очі вгору. — Я собі вже уявляю!

— Хутчіш! Наші напої! — звеліла леді Бромптон. — На тверезу голову ніхто це не витримає.

Пунш, який я спочатку обережно скуштувала, виявився дуже смачним. У ньому вчувалися фрукти, кориця і ще щось. У моєму шлунку розлилося присмпе тепло. Я навіть розсла билась і сповнилася втіхи від цієї чудової зали з безліччю гар но вбраних людей, як раптом містер Мерчант заліз у мос де кольте, стоячи за моєю спиною, і я мало не перекинула пунш.

— Одна з чудових трояндочок збилася, — заявив він, но сміхаючись при цьому явно двозначно.

Я дивилася на нього ні в сих ні в тих. Джордано не підготу вав мене до подібних ситуацій, і тому я не знала, що говорить етикет з приводу рококо-мацальників. У пошуках допомоги я подивилася на Ґідеона, але він був так заглиблений у розмову з юною вдовою, що навіть не помітив цього. Якби ми були в моєму часі, я б порадила містерові Мерчанту тримати свої брудні лапи при собі, інакше в нього зіб’ється дещо інше, а не трояндочка. Але в цих умовах така реакція здавалася мені трохи… нечемною. Тож я посміхнулася і сказала:

— Дякую, дуже мило з вашого боку. Я не помітила.

Містер Мерчант уклонився.

— До ваших послуг, мадам.

Незбагненне нахабство! Але за часів, коли жінки не мали права голосу, не варто дивуватися, що й в усьому іншому їх не надто поважали.

Розмови та сміх поступово вщухли, коли до фортепіано підійшла міс Ферфакс, дама з тонким носом у сукні очеретяного кольору, сіла, акуратно поправивши свої спідниці, і взяла кілька акордів. Грала вона цілком непогано. Єдине, що трохи заважало, це її спів. У неї був неймовірно… високий голос. Ще на крихту вище — і можна було подумати, що хтось кличе свистком собаку.

— Освіжає, еге ж? — Містер Мерчант подбав про те, щоб мій келих знову був повним. На мій подив (і деяке полегшення), він відверто схопив леді Бромптон теж за груди, запевняючи, що туди впала волосина. Схоже, леді Бромптон це не надто обурило, вона лише назвала його «похітником» і вдарила віялом по пальцях (ага, ось для чого насправді потрібні віяла!). Потім вона та її кузина повели мене до канапи з оббивкою в сині квіточки, що стояла біля вікна, і посадили між собою.

— Тут липким рукам до вас зась, — мовила леді Бромптон і поплескала по-материнськи мене по коліну. — Тільки ваші вуха ще в небезпеці.

— Пийте, — тихо порадила мені кузина. — Вам це знадобиться. Міс Ферфакс тільки почала співати.

Канапа була незвично твердою, а спинка настільки вигиналася, що на неї неможливо було спертися, якщо тільки я не хотіла потонути у всіх своїх численних спідницях. Цілком очевидно, що канапи у вісімнадцятому столітті робили не для того, аби на них розсідалися.

— Навіть не знаю, я незвична до алкоголю, — нерішуче промимрила я.

З алкоголем я зіштовхнулася єдиний раз, рівно два роки тому. Сталося це на одній із «піжамних» вечірок у Синтії. Абсолютно нешкідливій. Без хлопців, зате з чипсами та з «Класним мюзиклом» на DVD. І з мискою, повною ванільного морозива, з апельсиновим соком і горілкою… Найбільшим секретом стало те, що ванільне морозиво перебивало смак горілки, і ця суміш діяла на всіх по-різному. Синтія після трьох склянок відчинила вікно й горлала на весь Челсі[67] «Зак Ефрон[68], я кохаю тебе!» Леслі спілкувалася з унітазом, Пеггі освідчилася в коханні Сарі («ти така гар-р-рна, одружуйся на мні»), а з Сарою хтозна-чому сталась істерика. Але гірше за всіх довелося мені. Я стрибала на ліжку Синтії й горлала «Breaking free»[69], причому наприкінці пісні знову починала її спочатку. Коли до кімнати зайшов тато Синтії, я підсунула йому під ніс щітку для волосся замість мікрофона і прокричала: «Співай з нами, лисий! Воруши ластами!» Наступного дня я не могла пояснити, як таке взагалі могло трапитися.

Після цієї халепи ми з Леслі вирішили уникати алкоголю (і кілька місяців — батька Синтії) і відтоді були послідовні в цьому питанні. Хоча іноді було досить дивно перебувати тверезими в компанії алконавтів. Наприклад, як зараз.

Я знову відчула на собі погляд графа, який сидів на протилежному боці зали, і моя потилиця неприємно засвербіла.

— Кажуть, у нього талант читати думки, — прошепотіла леді Бромптон, і тоді я вирішила тимчасово скасувати заборону на алкоголь. Тільки на сьогоднішній вечір. Тільки для кількох ковтків. Щоб забути про страх перед графом. І перед усім іншим.

Спеціальний пунш леді Бромптон діяв напрочуд швидко, і не тільки на мене. Після другого келиха спів міс Ферфакс уже не здавався нам таким жахливим, після третього — ми заходилися постукувати ногами в такт, і я подумала, що зроду ще не була на такій приємній вечірці. Ні, справді — люди були набагато невимушеніші, ніж я собі уявляла. Невимушеніші, ніж у двадцять першому столітті, якщо вже бути точною. А освітлення було просто грандіозним. Як це я раніше не помітила, що від сяйва сотні свічок шкіра кожного присутнього набувала золотавого відтінку? Навіть у графа, який посміхався мені з іншого кінця зали.

Четвертий келих змусив мій внутрішній голос («Обережно! Не довіряй нікому!») остаточно замовкнути. Моїй ейфорії заважало тільки те, що Ґідеон звертав увагу виключно на жінку в зеленій сукні.

— Ну, тепер наші вуха все витримають, — вирішила леді Бромптон якоїсь миті, підвелась і, аплодуючи, пішла до спінета. — Моя дорога, люба міс Ферфакс. І цього разу ви були чудові, — похвалила вона, цілуючи міс Ферфакс в обидві щоки й силоміць садовлячи на перший-ліпший стілець. — А зараз прошу зустріти оплесками містера Мерчанта та леді Лавінію. Ні-ні, жодних відмовок, ми знаємо, що ви потай репетирували вдвох.

Кузина леді Бромптон заверещала, як справжня малолітня фанатка юнацької групи, коли любитель хапання грудей сів за спінет і зіграв кілька швидких арпеджіо. Прекрасна леді Лавінія обдарувала Ґідеона сяючою посмішкою і зашелестіла до інструмента. Я побачила, що вона була не така вже й молода, як я гадала. Але співала чудово! Як Анна Нетребко, яку я чула два роки тому в Королівській Опері в Ковент-Ґардені. Ну, може, не так уже чудово, як Нетребко, але слухати її було сама втіха. Якщо любити бундючні італійські оперні арії. Які я, чесно кажучи, не любила, але сьогодні завдяки пуншу… Вочевидь, італійські арії були безумовним рецептом для гарного настрою у вісімнадцятому столітті. Люди в залі вельми пожвавилися. Тільки собачий свист… е-е-е… міс Ферфакс сиділа з кислою міною.

— Чи можу я тебе викрасти на мить? — Ґідеон підійшов ззаду до канапи і посміхався мені згори вниз. Звичайно, коли дама в зеленому була зайнята, він знову згадав про мене. — Граф був би радий, якби ти склала йому на деякий час компанію.

О! Точно! У мене ж іще були справи! Я набрала повні груди повітря й одним ковтком осушила свій келих. Підвівшись із канапи, я відчула приємне запаморочення. Ґідеон забрав у мене келих і поставив його на один зі столиків із симпатичними ніжками.

— Там був алкоголь? — прошепотів він.

— Ні, це просто пунш, — шепнула я у відповідь. У-у-упс, підлога зненацька виявилася нерівною. — Я взагалі не вживаю алкоголю, щоб ти знав. Це один із моїх залізних принципів. І без алкоголю можна веселитися.

Ґідеон підвів брову і запропонував мені свою руку.

— Merci pour ie compliment[70], — мовила я.

— Чарівна, — похвалив граф.

— Мені дуже шкода, я мав краще пильнувати, — перепросив Ґідеон.

Граф тихо засміявся.

— Мій любий хлопче, ти був зайнятий іншим. І передусім ми повинні добре розважитися сьогодні ввечері, чи не так? До того ж лорд Аластер, якого я неодмінно хочу познайомити з нашою чарівною дамою, досі не з’явився. Але мені сказали, що він уже їде сюди.

— Сам? — запитав Ґідеон.

Граф розсміявся.

— Байдуже.

Анна-Нетребко-для-бідних і мацальник закінчили арію шаленим акордом, і граф випустив мою руку, щоб поаплодувати.

— Хіба вони не прекрасні? Великий талант, яка краса!

— Так, — тихо мовила я і теж поплескала, намагаючись не зробити «ладки-ладусі». — Потрібно постаратися, щоб змусити задзвеніти люстру.

Ляскання порушило мою хистку рівновагу, і я трішки похитнулася. Ґідеон підхопив мене.

— Не можу повірити! — з притиском сказав він, майже притулившись губами до мого вуха. — Не минуло й двох годин, а ти вже накидалася по саму зюзю. Що ти собі думала?!

— Ти сказав «по саму зюзю»? Я поскаржуся Джордано, — захихотіла я. Але в загальній метушні цього ніхто не міг чути. — Та й пізно вже мене сварити. Дитина вже звалилася в… спеціальний пунш[71], я б сказала. — Я гикнула. — Упс, перепрошую, — я озирнулась. — Інші п’яніші за мене, тож давай обійдемося без зайвих моральних нотацій. У мене все під контролем. Ти можеш мене відпустити, я стою міцно, як скеля у прибої.

— Я попереджаю тебе, — прошепотів Ґідеон, але все-таки відпустив мене.

Про всяк випадок я ширше розставила ноги. Все одно ніхто не міг побачити під широкою спідницею.

Граф допитливо спостерігав за нами, але на його обличчі не було нічого, крім батьківської гордості. Я крадькома глянула на нього й отримала у відповідь посмішку, що наповнила теплом моє серце. І чого я так його боялася? Сяк-так я могла згадати, що розповів мені Лукас: що цей чоловік перерізав горло власному пращуру…

Леді Бромптон знову була попереду і дякувала містерові Мерчанту і леді Лавінії за виступ. Потім, перш ніж міс Ферфакс устигла знову підвестися, вона закликала вітати оплесками сьогоднішнього почесного гостя, що блукав світами, оповитого таємницями, знаменитого графа Сен-Жермена.

— Він обіцяв мені зіграти сьогодні на своїй скрипці, — сказала вона, і лорд Бромптон наблизився зі скрипковим футляром у руках, так швидко, наскільки йому дозволяло його чималеньке черевце.

Публіка під впливом пуншу шаленіла від захвату. Справді, це була грандіозна вечірка!

Граф, посміхаючись, дістав скрипку з футляра і почав налаштовувати.

— Я б ніколи не наважився розчарувати вас, леді Бромптон, — мовив він м’яким голосом. — Але мої старі пальці вже не такі прудкі, як у ті часи, коли я при французькому дворі грав дует із сумнозвісним Джакомо Казановою… І в останні дні мене дещо замучила подагра.

Залою прокотилося перешіптування і почулися зітхання.

— …Тому я хочу цього вечора передати скрипку в руки мого юного друга, — правив далі граф.

Ґідеон мав трохи зляканий вигляд і похитав головою. Але коли граф підвів брову і сказав «Будь ласка!», він узяв інструмент і смичок, злегка вклонившись, і пішов до спінета.

Граф узяв мене за руку.

— А ми сядемо поруч на канапі й насолодимося концертом, еге ж? О, не треба тремтіти. Сідай, дитино. Ти не знаєш, що від учора ми з тобою — найближчі друзі, ти і я. У нас була справді вельми, вельми щира розмова, і ми зуміли подолати всі наші розбіжності.

Е-е-е?!

— Вчора вдень? — перепитала я.

— Якщо говорити про мій час, — сказав граф. — Для тебе ця зустріч — у майбутньому, — він засміявся. — Я люблю ускладнювати, ти помітила?

Приголомшена, я дивилася на нього. Цієї миті Ґідеон почав грати і я одразу забула, про що хотіла запитати. Боже мій! Можливо, в цьому був винен пунш, але — вау! — зі скрипкою він був вельми сексуальним. Одне лише те, як він брав її до рук і клав під підборіддя! Йому нічого не треба було більше робити, я вже втратила голову. Довгі вії кидали тінь на його щоки, а коли він підняв смичок і провів ним по струнах, волосся йому впало на обличчя. Тільки-но в повітрі забриніли перші звуки, як мені майже сперло дух — такими вони були ніжними й так танули, аж у мене сльози на очі навернулися. Досі скрипки були в кінці списку моїх улюблених інструментів, власне, вони мені подобалися тільки у фільмах, для підкреслення особливих моментів. Але зараз це було неймовірно красиво, причому все: гірко-солодка мелодія і юнак, який видобував її з інструмента. Усі в залі слухали, затамувавши подих, а Ґідеон грав, цілком занурившись у музику, ніби навколо нікого не було.

Я помітила, що плачу, тільки коли граф торкнувся моєї щоки і м’яким рухом витер сльозу. Я здригнулася, злякавшись від несподіванки.

Він посміхнувся мені, і в його темно-карих очах я помітила теплий блиск.

— Ти не повинна цього соромитися, — мовив він тихо. — Якби цього не було, я був би вельми розчарований.

Я сама здивувалася, коли посміхнулась у відповідь. (Правда! Як я могла?! Це ж він мене душив!)

— Що це за мелодія? — запитала я.

Граф знизав плечима.

— Не знаю. Думаю, що її ще тільки складуть.

Зала вибухнула приголомшливими оваціями, коли Ґідеон закінчив. Він, посміхнувшись, уклонився й успішно зумів уникнути прохань виконати щось на «біс», а от з обіймами прекрасної леді Лавінії йому пощастило менше. Вона повисла на його руці, і в нього не було виходу, крім як притягти її до нашої канапи.

— Ох, він неймовірний! — вигукнула леді Лавінія. — Коли я побачила ці руки, я вже знала, що вони здатні на щось величне!

— Можу посперечатися, — пробурмотіла я.

Я б залюбки підвелася з канапи, хоча б для того, щоб леді Лавінія не дивилася на мене згори вниз, але я не могла. Алкоголь вивів з ладу мої м’язи.

— Незвичайний інструмент, — сказав Ґідеон графу і простягнув йому скрипку.

— Страдіварі. Зроблений майстром на моє замовлення, — відповів граф мрійливим тоном. — Я б хотів, щоб ти її отримав, мій хлопчику. Сьогоднішній вечір — саме слушний момент для святкового передавання її в твої руки.

Ґідеон зашарівся. Від радості, як я припускаю.

— Це… я не можу… — Він подивився в темні очі графа, відтак опустив погляд і докинув: — Для мене це величезна честь.

— Для мене це ще більша честь, — серйозно мовив граф.

— Це ж треба! — пробурмотіла я. Схоже, ці двоє справді люблять одне одного.

— А ви теж так само музичні, як ваш брат-зведенюк, міс Ґрей? — запитала леді Лавінія.

«Найпевніш ні. Але принаймні не менше музична, ніж ти», — подумала я.

— Я тільки люблю співати, — сказала я.

Ґідеон кинув на мене застережливий погляд.

— Співати! — вигукнула леді Лавінія. — Як я і наша дорога міс Ферфакс.

— Ні, — відрубала я. — Я не можу співати так високо, як міс Ферфакс — (я ж не кажан!), — і в мене немає такого об’єму легень, як у вас. Я просто люблю співати.

— Я думаю, ми вже досить музичили цього вечора, — сказав Ґідеон.

Леді Лавінія закопилила губи.

— Звичайно, всі були б у захваті, якби ви ще раз зробили нам честь, — випалив Ґідеон і кинув мені похмурий погляд. Але я була така п’яна, що мені це було по цимбалах.

— Ти… чудово грав, — похвалила я. — Я розплакалася! Справді.

Він посміхнувся, ніби я вимовила жарт, і сховав скрипку Страдіварі у футляр.

Лорд Бромптон, пихкаючи, дістався до нас із двома келихами пуншу і запевнив Ґідеона, що в повному захваті від його віртуозності, а також поскаржився, що бідолашний Аластер страшенно засмутиться, пропустивши безсумнівну кульмінацію цього вечора.

— Ви думаєте, що Аластер нині ще з’явиться? — запитав граф дещо нестримано.

— Я впевнений, — сказав лорд Бромптон і подав мені один із келихів.

Я жадібно сьорбнула. Боже ж мій, напій був першокласний! Досить було тільки понюхати — і вже ставало добре. Я ладна була схопити щітку для волосся і почати стрибати на ліжку, співаючи «Breaking free» — разом із Заком Ефроном чи без нього!

— Мій пане, ви обов’язково маєте вмовити міс Ґрей заспівати нині для нас, — сказала леді Лавінія. — Вона страх як любить співати.

У її голосі відчувалась якась дивна нотка, що змусила мене насторожитися. Щось нагадало мені Шарлотту. Хоч і вигляд вона мала інший, але десь у глибині під цією світло-зеленою сукнею ховалася Шарлотта, я була впевнена. Людина, ладна на все, аби хтось, усвідомивши свою посередність, зауважив її велич і унікальність. Ага!

— Ну, гаразд, — мовила я і спробувала ще раз підвестися з канапи. Цього разу в мене вийшло. Я навіть встояла на ногах. — Тоді я заспіваю.

— Що? — сказав Ґідеон і похитав головою. — Вона нізащо не співатиме… Боюся, що пунш…

— Міс Ґрей, ви зробите величезну честь, якщо заспіваєте для нас, — сказав лорд Бромптон і так енергійно підморгнув, що затремтіли всі його п’ятнадцять підборідь. — І якщо це заслуга пуншу, то краще. Ходімо зі мною. Я вас оголошу.

Ґідеон міцно схопив мене за руку.

— Це погана ідея, — прошипів він. — Лорде Бромптон, прошу вас… Моя зведена сестра ще ніколи не співала на публіці…

— Завжди колись настає перший раз, — зауважив лорд Бромптон і потягнув мене далі. — Тут же всі свої. Не будьте скигляком.

— Точно. Не будь скигляком, — підтакнула я і скинула руку Ґідеона. — У тебе часом немає з собою щітки для волосся? Я краще співаю, якщо в мене в руці щітка для волосся.

На обличчі Ґідеона прозирав відчай.

— Немає, — буркнув він і пішов за нами до спінета.

Я чула, як позаду нас тихо сміявся граф.

— Ґвен… — сичав Ґідеон. — Негайно припини.

— Пенелопа, — виправила я його, одним ковтком спустошила келих із пуншем і, порожній, віддала йому. — Як ти гадаєш, чи сподобається їм «Over the rainbow»? Або, — я захихотіла, — краще «Алілуя»?

Ґідеон застогнав.

— Ти не зробиш цього! Ходімо зі мною звідси.

— Ні, це занадто сучасно, так? Дай-но подумати… — Я подумки пройшлася по всьому своєму репертуару, поки лорд Бромптон рекомендував мене, вихваляючи на всі лади.

Містер Мерчант, мацальник, приєднався до нас.

— Чи потрібен дамі компетентний супровід на спінеті? — запитав він.

— Ні, дамі потрібно дещо інше, — зауважив Ґідеон і сів на стільчик біля спінета. — Будь ласка, Ґвен…

— Пен, я б попросила, — нагадала я. — Я знаю, що співатиму. «Do not cry for me, Aryentina»[72]. Я знаю всі слова, а мюзикли, по суті, поза часом, ти так не вважаєш? Але, може, вони не знають, що таке Аргентина…

— Ти ж не хочеш зганьбитися перед стількома людьми, правда ж?

Це була непогана спроба змусити мене злякатися, але за цих умов — геть марна.

— Послухай, — довірливо шепнула я. — Мені всі ці люди до спини. По-перше, вони всі померли двісті років тому, а по- друге, настрій у них чудовий і вони п’яні. Усі, крім тебе, звісно.

Ґідеон застогнав і опустив чоло на руки, видобувши при цьому ліктями звуки зі спінета.

— Чи знаєте ви… може, знаєте… «Memory»? Із «Cats»?[73]— запитала я містера Мерчанта.

— О… Мені шкода… ні, — похитав головою містер Мерчант.

— Нічого, я тоді заспіваю а capella[74], — впевнено сказала я і повернулася до публіки. — Пісня зветься «Memory» і розповідає про… кішку, яка страждає від кохання. Але, по суті, це десь стосується і людей. У найширшому розумінні.

Ґідеон підвів голову, не вірячи власним вухам, і знову сказав:

— Прошу тебе…

— Ми просто нікому не розкажемо, — шепнула я. — Окей? Це буде нашою таємницею.

— Нарешті настав цей момент. Чудова, єдина у своєму роді й прекрасна міс Ґрей зараз співатиме для нас! — вигукнув лорд Бромптон. — Уперше перед публікою.

Я мала б хвилюватися, адже всі розмови вщухли і всі погляди були звернені до мене, але я не хвилювалась. Ех, який чудовий пунш! Я неодмінно маю дізнатися його рецепт.

Що я там збиралася співати?

Ґідеон зіграв кілька нот на спінеті, і я впізнала перші такти. «Memory». Ага, точно! Я вдячно посміхнулася Ґідеонові. Як мило, що він акомпанує. Я набрала в легені повітря. Перший звук у цій пісні був особливо важливий. Якщо його сфальшувати, далі можна не продовжувати. Слово «Midnight» має прозвучати точно, але не настирливо. Я зраділа, тому що в мене воно прозвучало, як у Барбари Стрейзанд.

Not a sound from the pavement,

Has the moon lost her memory?

She is smiling alone[75]

Ти подумай! Ґідеон, виявляється, вмів грати на роялі. І зовсім непогано. Господи, якби я не була так страшенно в нього закохана, зараз би я вже точно в нього закохалася. Йому навіть не треба було дивитися на клавіші — він дивився тільки на мене. І мав при цьому здивований вигляд, ніби зробив допіру несподіване відкриття. Може, тому що в пісні «місяць» був «she», а не «it»?

All alone in the moonlight

I can dream at the old days, —

співала я тільки для нього. У залі була чудова акустика, наче я співала в мікрофон. Або вся причина була в тому, що всі й пари з вуст не пускали?

Let the memory live again[76]

Так співати мені подобалося більше, ніж із «Sing Star»[77] Це було справді, справді круто! І навіть якщо все було сном і будь-якої миті до кімнати міг зайти тато Синтії та влаштувати грандіозний скандал — цей момент був того вартий.

Мені знову ніхто не повірить

РОЗДІЛ 11

Time ain’t nothing but time

It’s a verse with no rhyme,

And it all comes down to you[78]

Bon Jovi

Недоліком виявилося хіба те, що пісня була закороткою. У мене майнула спокуса приточити ще один куплет, але так можна було зіпсувати загальне враження, тому я не стала цього робити. Трохи шкодуючи, я проспівала мої улюблені рядки:

If you touch me,

You’ll understand what happiness is.

Look, a new day has begun[79], —

і ще раз подумала, що пісня не могла бути написана спеціально для котів. Напевно, причиною був пунш — точно він! — але здавалося, що гості на суаре насолоджувалися нашим виступом не менше, ніж італійськими аріями. Принаймні вони захоплено плескали, а я, поки леді Бромптон пробиралася крізь натовп гостей, нахилилася до Ґідеона й розчулено сказала:

— Дякуємо! Це так любо з твого боку. І ти чудово граєш!

Він знову підпер голову рукою, наче не міг збагнути, що це він щойно зробив.

Леді Бромптон обняла мене, а містер Мерчант екзальтовано розцілував в обидві щоки, назвав «золотим горлечком» і зажадав заспівати на біс.

Настрій у мене був такий чудовий, що я б зараз же залюбки продовжила, проте Ґідеон прокинувся із заціпеніння, підвівся і міцно вхопив мене за зап’ясток.

— Я впевнений, Ендрю Ллойд Вебер захопився б, якби дізнався, що його музику тут так високо цінують, але моїй сестрі необхідно відпочити. До минулого тижня в неї було сильне запалення горла, і лікарі рекомендували його поберегти — інакше вона може назавжди втратити голос.

— Крий Боже! — вигукнула леді Бромптон. — Чому ви раніше не сказали? Бідолашна дівчинка!

Я ж, задоволена, муркотала собі під ніс «І fell pretty» з «Вестсайдської історії».

— Я… пунш у вас справді особливий, — зауважив Ґідеон. — Мені здається, він спокушає людей забути про застереження.

— Атож, спокушає, — підтакнула леді Бромптон із сяючим обличчям. Трохи стишивши голос, вона докинула: — Ви щойно розгадали таємницю мого успіху як господині дому. Весь Лондон заздрить настрою на наших прийомах, усі прагнуть отримати запрошення. Але мені знадобилися роки, щоб удосконалити рецепт, і я збираюся розкрити його тільки на смертельній постелі.

— Шкода, — сказала я. — Але це правда: ваше суаре прекрасніше, ніж я собі уявляла! Мене запевняли, що йдеться про нудне, манірне…

— …Її гувернантка дещо консервативна, — мерщій урвав мене Ґідеон. — І можна сказати, що життя суспільства в Дербіширі трохи… відстало.

Леді Бромптон захихотіла.

— Атож, я впевнена! О, ось нарешті й лорд Аластер!

Вона дивилася на двері навпроти, де лорд Бромптон вітав нового гостя. Це був чоловік десь середнього віку (важко було точно сказати через перуку, яку він носив), в сурдуті, так рясно оздобленому блискучою вишивкою та камінням, що здавалося, він весь іскриться. Цей ефект посилював чоловік у чорному, що стояв поруч. Загорнений він був у чорну накидку, волосся було чорне, як у цигана, шкіра — оливкового кольору, і навіть здалеку було помітно, що його очі, як і очі Ракоці, скидалися на величезні чорні діри. У строкатому й багато прикрашеному товаристві він виглядав як стороннє тіло.

— Я вже думала, Аластер не зробить нам нині цю честь. Хоча це, на мій погляд, не було б трагедією. Його присутність не сприяє розкутості й веселощам. Я спробую змусити його випити келих пуншу, а потім відправити до картярських столів…

— А ми спробуємо піднести йому настрій співом, — вирішив містер Мерчант і сів до спінета. — Зробіть мені честь, леді Лавініє. Cosi fan tutte?[80]

Ґідеон поклав мою руку на свою і відвів мене на кілька кроків убік.

— І скільки ж ти, чорт забирай, випила?

— Парочку келишків, — зізналася я. — Напевно один із таємних інгредієнтів — це щось інше, а не алкоголь. Може, абсент? Як у тому сумному фільмі з Ніколь Кідман «Мулен Руж».

Я зітхнула.

— The greatest thing you’ll ever learn is just to love and be loved in return[81] .Можу закластися, ти й це можеш зіграти.

— Запам’ятай раз і назавжди: я ненавиджу мюзикли, — процідив Ґідеон. — Як гадаєш, ти протримаєшся ще кілька хвилин? Нарешті прибув лорд Аластер, і щойно ми його привітаємо, нам можна буде йти звідси.

— Уже? Шкода! — сказала я.

Ґідеон тільки похитав головою.

— Схоже, ти геть втратила відчуття часу. Якби я міг, я б застромив твою голову під холодну воду.

До нас підійшов граф Сен-Жермен.

— Це був… особливий виступ, — зауважив він і подивився на Ґідеона, задерши брову.

— Мені дуже шкода, — сказав Ґідеон, зітхнувши, і подивився туди, де стояли обидва новоприбульці. — Лорд Аластер зовні дещо товстіший, ніж зазвичай.

Граф засміявся.

— І не сподівайся. Мій ворог у чудовій формі. Ракоці бачив, як він сьогодні по обіді фехтував у Ґалліяно — жоден із дурних молодиків не мав і найменшого шансу проти нього. Ідіть за мною, мені аж кортить побачити його обличчя.

— Він сьогодні такий милий, — шепнула я Ґідеону, коли ми йшли за графом. — Знаєш, минулого разу він мене страшенно налякав, але сьогодні в мене таке відчуття, ніби він мій дідусь абощо. Він мені навіть подобається. І як чудово, що він подарував тобі Страдіварі. Це ж справжнє багатство, якщо продати її на «eBay». У-упс, підлога щось хитається.

Ґідеон обійняв мене за талію.

— Присягаюсь, я вб’ю тебе, щойно все це закінчиться, — пробурмотів він.

— Цікаво, я заїкаюсь?

— Ще ні, — сказав він. — Але я впевнений, що скоро будеш.

— Хіба я вам не сказав, що він ось-ось з’явиться? — Лорд Бромптон поклав одну руку на плече чоловіка в блискучому золоті, а другу — на плече графа. — Мені сказали, що ви вже знайомі. Лорде Аластер, ви ніколи жодним словом не обмовилися, що особисто знаєте знаменитого графа Сен-Жермена.

— Це не те, чим я зазвичай хвалюся, — гордовито прорік лорд Аластер, а чоловік у чорному з оливковою шкірою, що стояв трохи позаду нього, додав хрипким голосом: «Так воно і є».

Його пекучі очі буквально пропалювали діри в обличчі графа, тож не можна було сумніватися в тому, як сильно він ненавидить супротивника. На якусь частку секунди мені здалося, що в нього під накидкою є шпага, яку він зараз дістане. Я взагалі не могла зрозуміти, чому він прийшов у накидці. По-перше, було Дуже тепло, а по-друге, в такій урочистій обстановці вона сприймалася недоречно й дивно.

Лорд Бромптон увесь сяяв, ніби не помічаючи ворожої атмосфери.

Граф зробив крок уперед.

— Лорде Аластер, яка радість! Хоч ми й познайомилися багато років тому, проте я вас ніколи не забував, — сказав він.

Оскільки я стояла за графом, то не могла бачити виразу його обличчя, але з голосу мені здавалося, що він посміхався. Його голос лунав доброзичливо й весело.

— Я пам’ятаю наші бесіди про рабство й мораль і те, який я був здивований, побачивши, як вправно ви вмієте відокремлювати одне від іншого — достоту, як ваш батько.

— Граф ніколи нічого не забуває, — захопливо мовив лорд Бромптон. — У нього феноменальний мозок! За останні дні в його компанії я вивчив більше, ніж за все своє життя. Чи відомо вам, наприклад, що граф уміє виготовляти штучні самоцвіти?

— Так, мені це відомо. — Погляд лорда Аластера ще дужче збайдужів, якщо це взагалі було можливо, а його супутник важко дихав, наче готовий ось-ось сказитися.

Я зачаровано дивилася на його накидку.

— Наука не належить до улюблених занять лорда Аластера, наскільки я пам’ятаю, — зауважив граф. — О, як нечемно з мого боку. — Він ступив крок убік, відкриваючи погляду лорда Ґідеона й мене. — Я хотів вам рекомендувати цих двох чарівних молодих людей. Чесно кажучи, це було єдиною причиною мого сьогоднішнього перебування тут. У моєму віці уникають товариства і рано лягають спати.

Лорд глянув на Ґідеона, і його очі розширилися.

Лорд Бромптон зайняв простір між Ґідеоном і мною своїм масивним тілом.

— Лорде Аластер, дозвольте рекомендувати вам сина віконта Баттена. І вихованку віконта, чарівну міс Грей.

Мій реверанс був із двох причин менш шанобливим, аніж передбачалося етикетом: по-перше, я боялася втратити рівновагу, по-друге, лорд був настільки гордовитим, що я зовсім забула, що граю роль бідної вихованки лорда Баттена. Гай-гай, я сама була онукою лорда зі старого і прославленого роду, до того ж походження в наш час взагалі не мало значення — всі люди рівні, чи ні?

Погляд лорда Аластера заморозив би кров у мене в жилах у будь-який інший час, але сьогодні пунш справляв чудову дію, і тому я відповіла на його погляд якнайпихатіше. Він все одно на мене недовго дивився, Ґідеон — ось від кого він не відривав очей, поки лорд Бромптон щось радісно торохтів.

Ніхто чомусь не відрекомендував одягненого в чорне супутника лорда Аластера, і, здавалося, ніхто не звернув уваги, що він зиркнув на мене з-за плеча лорда і прогарчав:

— Ти! Демон із сапфіровими очима! Ти скоро підеш до пекла!

Що-що? Це було вже занадто. Сподіваючись допомоги, я озирнулася на Ґідеона, який трохи напружено посміхався. Але він заговорив лише тоді, коли лорд Бромптон збирався піти по свою дружину — і кілька келихів пуншу.

— Не переймайтеся, лорде Бромптон, — сказав він. — Нам усе одно вже час іти. Після хвороби моя сестра ще не оклигала як слід і не звикла так довго не спати. — Він знову поклав руку мені на талію, а другою взяв мене під лікоть. — Як ви бачите, вона ще невпевнено тримається на ногах.

О, а він мав рацію! Підлога піді мною неприємно хиталася. Я вдячно сперлася на Гідеона.

— Та я зараз же повернуся! — крикнув лорд. — Моя дружина напевно умовить вас залишитися.

Граф Сен-Жермен, усміхаючись, дивився йому вслід.

— Він добра душа, його чуття гармонії постраждало б, якби ми зчинили сварку.

Лорд Аластер дивився на Ґідеона з відвертою ворожістю.

— Тоді він був таким собі маркізом Веллдауном, якщо я добре пам’ятаю. А сьогодні — син віконта. Як і ви, ваш протеже має схильність до шахрайства. Дуже шкода.

— Це називається дипломатичний псевдонім, — сказав граф, досі посміхаючись. — Але ви в цьому нічого не тямите. Хай там як: я чув, ви нарозкошувалися фехтуванням, коли зустрічалися одинадцять років тому.

— Я тішуся кожним поєдинком, — зауважив лорд Аластер. Він повів далі, ніби й не чув, як його супутник прохрипів: «Розгромити ворогів Господа мечами Янголів і Архангелів!» — І за цей час я навчився деяких трюків. Зате ваш протеже за ці одинадцять років майже не постарів, і, як я сам мав змогу переконатися, не мав часу попрацювати над своєю технікою.

— Сам мав змогу переконатися? — презирливо посміхнувся Ґідеон. — Для цього вам треба було прийти самому. Але ви лише послали своїх людей, а для них моєї техніки цілком вистачило. А це знову доводить — краще робити все самому.

— Ви, либонь… — очі лорда Аластера звузилися. — О, ви говорите про інцидент у Гайд-парку минулого понеділка. Правильно. Краще б я сам узявся за справу. Це все одно була спонтанна ідея. Але без допомоги чорної магії та… дівчат, вам навряд чи вдалося б вижити.

— Я дуже радий, що ви прямо говорите про це, — сказав граф. — Бо відколи ваші люди захотіли позбавити життя моїх юних друзів, я став трохи нестриманим… Я гадав, що ваша агресія спрямована на мене. Я впевнений, ви розумієте, що я не стерплю такого ще раз.

— Робіть те, що вважаєте за потрібне, а я робитиму те, що я вважаю за потрібне, — відказав лорд Аластер, а його супутник прохрипів: «Смерть! Смерть демонам!» — причому так своєрідно, що я вже подумала, ніби він сховав лазерного меча під накидкою. Він явно був несповна розуму. Проте я подумала, що легковажити його поведінку не слід.

— Хоч нас і не відрекомендували одне одному і я змушена визнати, що сьогоднішні правила спілкування дещо проблематичні для мене, — мовила я, дивлячись йому прямо в очі, — але ці розмови про смерть і демонів я вважаю абсолютно недоречними.

— Не звертайся до мене, демоне! — грубо гаркнув «Дарт Вейдер». — Я невидимий для твоїх сапфірових очей. А твої вуха не можуть мене чути.

— От якби так і було, — кинула я і раптом захотіла додому. Або хоча б назад на канапу, хоч якою незручною була спинка. Уся кімната хиталася піді мною, наче корабель в океані.

Здавалося, Ґідеон, граф і лорд Аластер втратили нитку розмови. Вони більше не кидалися таємничими фразами і здивовано дивилися на мене.

— Мечі моїх нащадків простромлять вашу плоть, флорентійський Альянс помститься за зло, завдане моєму роду, і змете з лиця землі те, чого не жадав Господь! — заявив «Дарт Вейдер», ні до кого конкретно не звертаючись.

— З ким ти розмовляєш? — прошепотів Ґідеон.

— З оцим ось, — сказала я, вхопившись за нього міцніше, і показала на «Дарта Вейдера». — Хтось має йому сказати, що його накидка — галі… не відповідає останній моді. І що я — між іншим — ніякий не демон і мечі його нащадків не простромлять мою плоть і не зметуть мене з лиця землі. Ой!

Ґідеон стиснув мою руку.

— Що це за комедія, графе? — запитав лорд Аластер і поправив брошку на шийній хустці.

Граф не звертав на нього уваги. Його погляд з-під важких повік зупинився на мені.

— Це цікаво, — промовив він тихим голосом. — Очевидно, вона здатна зазирнути прямо в вашу чорну заблукану душу, дорогий Аластере.

— Вона вижлуктила стільки вина, що я боюся, це всього лише п’яні фантазії, — сказав Ґідеон і прошипів мені на вухо: — Стули дзьоба!

Мій шлунок боляче зіщулився від жаху, коли я вмить збагнула, що більше ніхто не бачить «Дарта Вейдера», і не бачить тому, що він — клятий привид! Якби я не була така п’яна, то очевидність цього впала б мені у вічі раніше. Чи можна бути більшою ідіоткою? Ні його одяг, ні зачіска не пасували до цього століття, і найпізніше — тієї миті, коли він заходився вигукувати свою пафосну маячню, — я мала б помітити, хто або, точніше, що стоїть переді мною.

Лорд Аластер закинув голову і сказав:

— Ми обидва знаємо, чия душа тут належить дияволу, графе. З Божою допомогою я стану на заваді тому, щоб ці істоти взагалі з’явилися на світ.

— Простромлені мечами святого флорентійського Альянсу! — пишномовно докинув «Дарт Вейдер».

Граф розсміявся.

— Ви так і не збагнули законів часу, Аластере. Сам факт, що ці двоє стоять перед вами, доводить, що ваші плани не справдяться. Може, вам не варто так сильно сподіватися на Божу допомогу в цій справі. Як і на моє довготерпіння надалі.

У його голосі та погляді зненацька з’явився крижаний холод, і я помітила, що лорд відсахнувся. На коротку мить з нього злетіла вся гордовитість, і на його обличчі читався тільки страх.

— Змінивши правила гри, ви програли своє життя, — сказав граф тим же голосом, яким під час минулої зустрічі налякав мене до смерті, і враз я знову була впевнена, що він комусь власноруч перерізав горло.

— Ваші погрози на мене не діють, — прошепотів лорд Аластер, але обличчя його говорило про інше. Блідий, як небіжчик, він схопився за горло.

— Невже ви вже хочете піти, мої любі? — До нас підійшла леді Бромптон, шарудячи спідницями і радісно посміхаючись.

Риси графа Сен-Жермена розморщились, і в його обличчі не залишилося нічого, крім люб’язності.

— А ось і наша чарівна господиня. Мушу сказати, ви цілком відповідаєте тому, що про вас говорять, міледі. Давно вже я не отримував такої втіхи.

Лорд Аластер потер шию. На його щоки поступово вертався рум’янець.

— Сатана! Сатана! — розлючено загорлав Дарт Вейдер. — Ми розгромимо всіх вас, власноруч повириваємо ваші брехливі язики…

— Мої юні друзі шкодують так само, як і я, що нам доводиться йти, — правив далі граф, усміхаючись. — Але ви скоро знову зустрінетеся, на балу в лорда й леді Пімплботтом.

— Прийом завжди настільки цікавий, наскільки цікаві його гості, — зауважила леді Бромптон. — Тому я б вельми зраділа, якби найближчим часом мала змогу знову вітати вас. Як і ваших чарівних юних друзів. Ця зустріч нам усім дала величезну насолоду.

— Ми теж були дуже раді, — сказав Ґідеон і обережно відпустив мене, ніби не був упевнений, чи зможу я стояти самостійно.

Хоча кімната ще хиталась, як корабель, і думки в моїй голові явно потерпали від хитавиці (щоб залишатися в темі), прощаючись, мені вдалося опанувати себе і не осоромити Джордано та насамперед Джеймса. Тільки лорд Аластер і привид — він і далі вигукував страшні погрози — заслужили на мій погляд. Я увічливо приклякла перед лордом і леді Бромптон, подякувала за чудовий вечір, і в мене навіть вія не здригнулася, коли лорд Бромптон залишив на моїй руці слинявий слід від поцілунку.

Перед графом я присіла в дуже глибокому реверансі, але не зважилася ще раз подивитися йому в обличчя. Коли він тихо мовив: «Ми побачимося вчора після обіду», я тільки кивнула і чекала з опущеними очима, поки Ґідеон знову підійде до мене й візьме під руку. Сповнена подяки, я дозволила йому відвести себе з салону.

— Хай йому грець, Ґвендолін, це ж не шкільна вечірка! Як ти могла?! — Ґідеон грубо накинув мені шаль на плечі.

Здавалося, зараз він радніше струснув би мене щосили.

— Вибач, — пробелькотіла я вчергове.

— Лорда Аластера супроводжують тільки паж і кучер, — шепнув Ракоці, який невідь-звідки виник позаду Ґідеона. — Дорога та церква перевірені. Усі входи до церкви охороняються.

— Тоді ходімо, — сказав Ґідеон і взяв мене за руку.

— Я можу понести юну даму, — запропонував Ракоці. — Здається, вона не надто впевнено стоїть на ногах.

— Чудова ідея, але не треба, дякую, — мовив Ґідеон. — Кілька метрів ти зумієш подолати, чи не так?

Я рішуче кивнула.

Надворі періщив дощ. Після яскраво освітленого салону Бромптонів шлях назад у темряві був ще моторошнішим, ніж перше. Знову бовваніли живі тіні, знову я визирала за кожним кутом чиюсь постать, готову кинутися на нас. «…Змете з лиця землі те, чого не жадав Господь!» — здавалося, шепотіли тіні.

Ґідеону теж було якось ніяково на зворотному шляху. Він ішов так швидко, що я насилу встигала за ним, і весь час мовчав. На жаль, дощ не допоміг розібратися з думками, та й земля досі хиталася під ногами. Тому я відчула безмежне полегшення, коли ми дісталися до церкви і Ґідеон посадив мене на лавку перед вівтарем. Поки він про щось говорив із Ракоці, я заплющила очі та кляла себе за нерозважливість.

Так, звичайно, пунш мав і приємні побічні явища, але загалом мені було б краще дотримуватися нашої з Леслі обіцянки щодо невживання алкоголю. Усі ми після шкоди мудрі.

Як і в момент нашого прибуття, на вівтарі палала однісінька свічка, і крім цього крихітного тріпотливого острівця світла у всій церкві панувала темрява. Коли Ракоці пішов — «Мої люди охороняють усі вікна і двері до моменту вашого зворотного стрибка», — мене охопив страх. Я підвела очі на Ґідеона, який підійшов до лави.

— Усередині так само моторошно, як і зовні. Чому він не залишився з нами?

— З чемності, — він схрестив руки. — Не хоче чути, як я на тебе кричатиму. Але не хвилюйся, тут нікого немає. Люди Ракоці обшукали кожен куточок.

— Чи довго ще до нашого стрибка?

— Не дуже довго. Ґвендолін, тобі вже ясно, що ти поводилася прямо протилежно до того, чого від тебе сподівалися? Власне, як завжди.

— А ти не мав залишати мене саму! Можу закластися, що це теж геть розбігалося з тим, як ти мусив діяти!

— Не треба робити з мене винного! Спочатку ти напиваєшся, потім співаєш пісні з мюзиклу, а в кінці поводишся як божевільна — і саме перед лордом Аластером. Що це було за белькотання про мечі й демонів?

— Це не я почала. А той чорний жахливий приви… — я прикусила язика. Йому ж бо про це просто не розкажеш, він і без того вважав мене несповна розуму.

Ґідеон зрозумів моє раптове мовчання геть неправильно.

— О ні! Тільки не здумай блювати! А якщо не можеш стриматися, відійди подалі! — В його погляді була гидливість. — Хай йому грець, Ґвен, я розумію, що можна в кайф напитися на вечірці, але не на цій же!

— Мене не нудить. — (Поки що принаймні.) — І я ніколи не напиваюся на вечірках — хай там що розповідала Шарлотта.

— Вона взагалі мені нічого не розповідала, — відрізав Ґідеон.

Я усміхнулася.

— О ні-і-і, звісно, ні. Вона не розповідала, що я і Леслі водилися по черзі з усіма хлопцями з нашого класу, навіть зі старших класів теж. Чи як?

— Нащо їй таке розповідати?

Дай-но подумати… може, тому що вона підла руда відьма? Я спробувала почухати голову, але пальці не проходили крізь копицю волосся. Тому я витягла шпильку й почухалася нею.

— Мені дуже шкода, справді. Про Шарлотту можна говорити що завгодно, але вона зроду б не подумала навіть понюхати цей пунш.

— Це правда, — підтвердив Ґідеон і несподівано розсміявся. — Зате всі інші зроду не почули б Ендрю Ллойда Вебера — на двісті років раніше, що було б дуже шкода.

— Правильно… навіть якщо я завтра від сорому захочу провалитися крізь землю, — я сховала обличчя в долонях. — Якщо добре подумати, я вже хочу провалитися.

— Це добре, — мовив Ґідеон. — Це означає, що дія алкоголю слабшає. Але в мене є ще одне питання: навіщо тобі була потрібна щітка для волосся?

— Ну, замість мікрофона, — промимрила я крізь пальці. — О Боже! Я повелась жахливо!

— Але голос у тебе приємний, — сказав Ґідеон. — Навіть мені, затятому ненависникові мюзиклів, сподобалося.

— А чому ж ти так добре грав, якщо ненавидиш мюзикли? — Я склала руки на колінах і подивилася на нього. — Ти був неймовірний! Чи є щось, чого ти не вмієш?

Боже, я говорила, як малолітня фанатка!

— Нема! Ти спокійно можеш вважати мене Богом! — він посміхнувся. — Гм-м-м, дуже мило з твого боку… Вставай, час майже настав. Нам треба поквапитися на потрібне місце.

Я підвелася і спробувала триматись якнайрівніше.

— Сюди, — показав рукою Ґідеон. — Мерщій, не дивись, наче горем убита. По суті, вечір виявився грандіозним та успішним. Можливо, трохи інакше, ніж планувалося, але все йшло за планом. Гей, стривай! — Він обняв мене за талію обома руками і горнув до себе, поки моя спина не притулилася до його грудей. — Можеш спертися на мене. — Він помовчав. — І вибач мені за те, що я щойно був такий грубий.

— Та що там, проїхали, — тут я трохи злукавила. Але це був перший раз, коли Ґідеон вибачився за свою поведінку, і, може, причиною тому був алкоголь чи його дедалі слабша дія, але я була вельми зворушена.

Якусь хвилю ми стояли мовчки і дивилися, як ген-ген удалині блимає свічка. Тіні між колонами ворушились і створювали темний візерунок на підлозі та стелі.

— Цей Аластер… чому він так ненавидить графа? Це щось особисте?

Ґідеон бавився пасмом, яке впало мені на плече.

— Як подивитись. Те, що називається так помпезно, — «флорентійський Альянс», насправді не одне століття являє собою щось на кшталт сімейної справи. Якось опинившись у своїх мандрах часом у шістнадцятому столітті, граф випадково розбив глека з родом Конте ді Мадрон у Флоренції. Або, можна сказати, його здібності були геть неправильно витлумачені. Мандри в часі суперечать релігійним переконанням родини Конте, крім того, дійшло до якогось непорозуміння з донькою, принаймні він був упевнений, що бачить перед собою демона, і вирішив, що Бог його покликав, аби він знищив цього чортового кришеника. — Його голос лунав зовсім близько від мого вуха, і перш ніж продовжити, він торкнувся губами моєї шиї. — Коли Конте ді Мадрон помер, його син перейняв клятву і так далі. Якщо хочеш, Лорд Аластер — останній у низці мисливців на демонів, чванькуватих фанатиків.

— Розумію, — сказала я, що не зовсім відповідало правді. Але це вкладалося в усе раніше почуте й побачене. — Скажи-но, ти що, оце мене цілуєш?

— Ні, тільки майже, — пробурмотів Ґідеон, ведучи губами по моїй шкірі. — Я ні в якому разі не хочу зловживати тим, що ти зараз п’яна, а мене вважаєш Богом. Але мені дуже важко…

Я заплющила очі й закинула голову так, що вона виявилася на його плечі. Він міцніше пригорнув мене.

— Я ж казав, ти не полегшуєш мені завдання. У церквах у мене постійно виникають потаємні думки, коли ти поруч…

— Є дещо, чого ти про мене ще не знаєш, — мовила я із заплющеними очима. — Часом я бачу… я можу… ну, людей, які давно померли… іноді я можу їх бачити й чути. Як сьогодні ввечері. Я думаю, той чоловік, якого я бачила поруч із лордом Аластером, може бути тим самим італійцем Конте.

Ґідеон мовчав. Напевно, він саме обмірковував, як би якнайтактовніше порадити мені доброго психіатра.

Я зітхнула. Треба було промовчати. Зараз він ще, крім усього іншого, вважає мене божевільною.

— Починається, Ґвендолін, — сказав він, трохи відхилив мене від себе й обернув, так щоб я могла його бачити. У темряві я не розгледіла виразу його обличчя, але бачила, що він не посміхається. — Було б непогано, якби ти втрималася на ногах у ті кілька секунд, коли мене не буде. Готова?

Я похитала головою.

— Не зовсім.

— Я зараз відпущу тебе, — застеріг він і тієї ж миті зник.

Я стояла сама в церкві, серед темних тіней. Одначе вже за кілька секунд я відчула в животі звичне відчуття й тіні закружляли навколо мене.

— А ось і вона, — промовив голос містера Джорджа.

Я кліпала від яскравого світла. Церква була залита світлом, а галогенові лампи в порівнянні із золотавим світлом свічок у салоні леді Бромптон неприємно різали око.

— Усе гаразд, — мовив Ґідеон, кинувши на мене допитливий погляд. — Можете закривати свій саквояж, докторе Байт.

Доктор Байт пробубонів щось нерозбірливе. Справді, вівтар був закиданий усілякими штуками, що зазвичай лежать на пересувному столику в операційній.

— О Господи, докторе Байт, невже це затискачі для артерій? — Ґідеон засміявся. — Цікаво знати, що ви думаєте про суаре у вісімнадцятому столітті.

— Я хотів бути готовим до будь-яких несподіванок, — пояснив доктор Байт, складаючи приладдя в докторську валізку.

— Ми з нетерпінням чекаємо вашого звіту, — сказав Фальк де Віллерз.

— Насамперед я щасливий, що можу нарешті поскидати з себе ці лахи, — Ґідеон розв’язав шийну хустку.

— Все вийшло? — запитав містер Джордж, скоса кинувши на мене нервовий погляд.

— Так, — кивнув Ґідеон, зриваючи з себе хустку. — Все пройшло точно за планом. Лорд Аластер прийшов дещо пізніше, ніж очікувалось, але вчасно, аби ще застати нас. — Він посміхнувся мені. — І Ґвендолін чудово впоралася зі своїм завданням. Справжня вихованка віконта Баттена не могла б поводитися краще.

Я мимоволі зашарілася.

— Мені буде дуже приємно повідомити про це Джордано, — сказав містер Джордж, випнувши груди, і подав мені руку. — Не те щоб я очікував чогось іншого…

— Ні, звичайно, ні, — мовила я.

Кароліна розбудила мене пошепки:

— Ґвен, припини співати! Це вже дістало! Тобі потрібно до школи!

Я різко сіла в ліжку й витріщилася на неї.

— Я співала?

— Що?

— Ти сказала, щоб я покинула співати.

— Я сказала, що тобі час вставати!

— Значить, я не співала?

— Ти спала, — запевнила Кароліна, хитаючи головою. — Давай швидше, ти вже запізнюєшся. Мама просила передати, щоб ти ні в якому разі не користувалась П гелем для душу!

Під душем я постаралася витіснити всі спогади про вчорашній день. Але до ладу мені це не вдалося, через що я не одну хвилину простояла, впершись лобом у двері душової кабінки і бурмочучи: «Мені це тільки наснилося!» Головний біль погіршував ситуацію.

Коли я нарешті спустилася до їдальні, сніданок, на щастя, майже закінчився. Ксемеріус висів сторч головою на люстрі й розгойдувався.

— Ну що, протверезіла наша маленька п’яничка?

Леді Аріста окинула мене поглядом з голови до ніг.

— Ти спеціально нафарбувала тільки одне око?

— Е-е-е… ні.

Я хотіла обернутись і піти, але втрутилась мама.

— Спочатку сніданок! Вії можна нафарбувати й потім.

— Сніданок — найважливіша трапеза кожного дня, — додала тітка Гленда.

— Дурня! — кинула тітонька Медді. Вона сиділа в халаті в кріслі біля каміна, підібгавши коліна, як маленька дівчинка. — Сніданок можна й пропустити — при цьому економиш купу калорій, які ввечері можна інвестувати в келих вина. Або в два келихи. Або в три.

— Схоже, любов до алкогольних напоїв — це сімейне, — зауважив Ксемеріус.

— Еге ж, це одразу можна побачити по її фігурі, — прошепотіла тітка Гленда.

— Я, може, трохи й затовста, але ніяк не глуха, — відрубала тітонька Медді.

— Полежала б ти краще в ліжку, — озвалася леді Аріста. — Сніданок не проходить так напружено, коли ти довго спиш.

— На жаль, це від мене не залежить, — відказала тітонька Медді.

— У неї сьогодні вночі знову було видіння, — пояснила мені Кароліна.

— Саме так, — кивнула тітонька Медді. — Це було жахливо. Так сумно. Я страшенно засмутилася. Там було прекрасне серце з гранчастого рубіна, воно виблискувало на сонці… Воно лежало високо-високо на виступі скелі.

Я сумнівалася, чи хочу чути, що було далі.

Мама посміхнулася мені.

— З’їж що-небудь, люба. Хоча б фрукти. 1 не слухай, що вона говорить.

— І тут прийшов Лев… — Тітонька Медді зітхнула. — 3 розкішною золотою гривою…

— Угу-у-у, — видав Ксемеріус. — І закладаюся — з блискучими зеленими очима.

— У тебе на обличчі сліди фломастера, — сказала я Ніку.

— Тс-с-с, — прошепотів він. — Далі цікаво.

— І коли Лев побачив, що там лежить серце, то вдарив його потужною лапою, і серце впало в прірву, глибоко-глибоко, — прорекла тітонька Медді й драматично притиснула руки до грудей. — Ударилося воно й розбилося на сотні маленьких шматочків, і коли я подивилася пильніше, то побачила, що це були краплі крові…

Я глитнула. Зненацька мене занудило.

— Упс! — буркнув Ксемеріус.

— А що далі? — запитала Шарлотта.

— Далі нічого, — відповіла тітонька Медді. — Це все. Досить для жаху.

— О, — розчаровано зауважив Нік. — А так добре починалося.

Тітонька Медді сердито блиснула на нього очима.

— Я не пишу сценарії, мій хлопчику!

— І слава Богу, — пробурмотіла тітка Ґленда. Потім вона обернулася до мене й розтулила було рота, аби щось сказати, але зараз же закрила його.

Натомість озвалася Шарлотта.

— Ґідеон розповідав, що ти непогано впоралася з суаре. Мушу визнати, що я відчула полегшення з цього приводу. Я думаю, всі відчули полегшення.

Я проігнорувала її та докірливо дивилася на люстру.

— Я хотів учора тобі розповісти, що ця вискакуля зустрічалася з Ґідеоном за вечерею. Але… як би це краще сказати… Ти була… трохи… кхм… не в тому стані, — зауважив Ксемеріус.

Я пирхнула.

— А що я вдію, якщо твій коштовний камінчик запрошує її залишитися на вечерю? — Ксемеріус відштовхнувся від люстри і пролетів над столом до порожнього місця, де зазвичай сидить тітонька Медді. Там він сів, акуратно склавши свій загострений хвіст навколо лап. — Я хочу сказати, що на його місці я б теж так вчинив. По-перше, вона цілий день була нянькою для його брата, а потім ще й поприбирала в його квартирі та попрасувала йому сорочки.

— Що?!

— Я ж кажу — що я вдію? А він був такий вдячний, що тут же вирішив продемонструвати, як швидко вміє готувати спагеті на три персони… Треба сказати, він був у доброму гуморі! Можна було подумати, що він щось випив абощо. А зараз закрий рота, бо на тебе всі дивляться.

І справді, всі дивилися на мене.

— Я піду підмалюю друге око, — пробурмотіла я.

— І можеш накласти трохи рум’ян, — озвалася Шарлотта. — Це просто порада.

— Я її ненавиджу! — кипіла я. — Я її ненавиджу. Ненавиджу!

— Та ну! Тільки тому, що вона попрасувала його дурні сорочки? — Леслі дивилася на мене, хитаючи головою. — Це справді… безглуздо.

— Він для неї готував вечерю, — побивалась я. — Вона цілий день була в його квартирі.

— Гаразд. Але тебе в церкві він обіймав і цілував, — нагадала Леслі й зітхнула.

— Ні!

— Але ж хотів.

— Він і Шарлотту цілував!

— Але тільки на прощання, в щічку, — проревів Ксемеріус прямо мені у вухо. — Якщо мені ще раз доведеться це повторити, то я лусну. Все, я зникаю. Ці дівочі страждання мене коли-небудь уб’ють.

Вдаривши кілька разів крилами, він злетів на шкільний дах і зручно там вмостився.

— Я не хочу більше чути ані слова з цього приводу, — сказала Леслі. — Набагато важливіше, аби ти зараз згадала все, про що вчора говорилося. І я маю на увазі важливі речі, ти розумієш — ті, в яких ідеться про життя і смерть!

— Я розповіла тобі все, що знаю, — запевнила я її і потерла чоло. Завдяки трьом таблеткам аспірину голова більше не боліла, але після сну була наче ватяна.

— Гм-м-м, — Леслі схилилася над своїми записами. — Чому ти не запитала в Ґідеона, за яких обставин одинадцять років тому він уже зустрічався з лордом Аластером і про який фехтувальний двобій ішлося?

— Є ще купа всього, про що я його не спитала, повір мені!

Леслі знову зітхнула.

— Я напишу тобі список. Ти можеш щоразу з’ясовувати одне питання — коли це стратегічно буде зручно і твої гормони тобі дозволять. — Вона сховала блокнот і подивилася на шкільну браму. — Треба нам поквапитися нагору, бо не встигнемо. Я обов’язково хочу бачити на власні очі, як Рафаель Бертелін перший раз зайде в клас. Бідолашний хлопець, напевно, шкільна форма йому здається арештантською робою.

Ми ще зробили гак, щоб пройти повз нішу Джеймса. У ранковій метушні ніхто не звертав уваги, коли я з ним розмовляла, тим паче що Леслі навмисне ставала так, щоб можна було подумати, наче я розмовляю з нею.

Джеймс притиснув напахчену хустинку до носа й озирнувся, щось шукаючи.

— Я бачу, цього разу ти не прихопила з собою свого невихованого кота.

— Уяви собі, Джеймсе, я була на суаре в леді Бромптон, — похвалилась я. — І кланялась я точно так, як ти мене навчив.

— Леді Бромптон, так-так… — замислився Джеймс. — Не можна сказати, щоб вона уславилася добрим товариством. Кажуть, прийоми в неї проходять вельми бурхливо.

— Атож, так і є. Я гадала, що це, мабуть, норма.

— Хвалити Бога, ні! — Джеймс ображено стиснув губи.

— Ну, хай там як, наступної суботи мене запросили на бал до твоїх батьків — лорда й леді Пімплботтом.

— Не можу собі уявити, — закотив очі Джеймс. — Моя мати надає неабиякої ваги бездоганному товариству.

— Щиро дякую, — буркнула я і повернулася, щоб піти. — Ти справжній сноб!

— Я не хотів тебе образити, — крикнув Джеймс мені вслід. — А що таке «сноб»?

Рафаель стояв уже в дверях, коли ми підійшли до нашої класної кімнати. І вигляд він мав такий нещасний, що ми зупинилися.

— Привіт, мене звуть Леслі Гей, а це моя подруга — Ґвендолін Шеферд, — відрекомендувалась Леслі. — Ми познайомилися в п’ятницю перед кабінетом директора.

Слабка усмішка майнула на обличчі Рафаеля.

— Я дуже радий, що хоча б ви мене впізнали. Бо нині в мене з цим проблеми…

— Атож, — погодилася Леслі. — Ти схожий на якогось стюарда на круїзному пароплаві. Але до цього звикаєш.

Посмішка Рафаеля стала ширшою.

— Ти маєш хіба що пильнувати, щоб краватка часом не потрапила тобі в суп, — зауважила я. — Зі мною це трапляється частенько.

Леслі кивнула.

— їжа, до речі, тут жахлива. А в усьому іншому — не так уже й погано. Я впевнена, скоро ти почуватимешся як удома.

— Ти ніколи не була на півдні Франції? — спитав Рафаель трохи з гіркотою в голосі.

— Ні, — відказала Леслі.

— Це помітно. Я ніколи не почуватимусь як удома в країні, де цілий день йде дощ.

— Ми, англійці, не любимо, коли хтось постійно лає нашу погоду, — зауважила Леслі. — О, он іде місіс Каунтер. Вона, на твоє щастя, трохи франкофіл. Ти їй сподобаєшся, якщо час від часу, ніби випадково, вставлятимеш у свою мову французькі слова.

— Tu es mignonne[82],— одразу ж мовив Рафаель.

— Я знаю, — буркнула Леслі, затягуючи мене в клас. — Але я не франкофіл.

— Ти йому впала в око, — сказала я і кинула книги на парту.

— То й що? — гмикнула Леслі. — Він не в моєму стилі.

Я не стримала сміху.

— Ну, звичайно!

— Ой, припини, Ґвен, досить, що одна з нас несповна розуму. Знаю я таких типів. З ними самі халепи. Крім того, він цікавиться мною тільки тому, що Шарлотта говорила, ніби мене легко завоювати.

— І тому, що ти схожа на собаку Берті, — нагадала я.

— Точно, і тому, — Леслі засміялася. — Та він миттю мене забуде, щойно на нього накинеться Синтія. Дивись, вона явно зумисне пішла в перукарню і нагелювала волосся.

Проте Леслі помилялася. Рафаель, вочевидь, не надто цікавився розмовою з Синтією. Коли ми на перерві сиділи на нашій лавці під каштаном і Леслі вчергове вивчала записку з кодом із «Зеленого вершника», Рафаель підійшов до нас, сів поруч, не спитавшись, і сказав:

— О, круто, геокешинг!

— Що? — Леслі невдоволено зиркнула на нього.

Рафаель показав на записку.

— Ви не знаєте, що таке геокешинг[83]? Це сучасний варіант гри «зайці й собаки»[84] з GPS. Цифри на вигляд точнісінько як географічні координати.

— Ні, це тільки… що, правда?

— Дай-но, я гляну, — Рафаель узяв у неї записку. — Так. Припустімо, що нуль перед буквою — це нуль у верхньому регістрі, себто позначає градус. А рисочки — мінути й секунди.

До нас долинув гучний крик. На сходах Синтія щось говорила Шарлотті, шалено жестикулюючи, а Шарлотта злостиво позирала в наш бік.

— О Господи! — Леслі розхвилювалася. — Це означає 57 градусів, ЗО мінут, 41.78 секунд північної широти і 0 градусів, 08 мінут, 49.91 секунд східної довготи?

Рафаель кивнув.

— Тобто це означає якесь місце? — запитала я.

— Ну так, — підтвердив Рафаель. — Якесь дуже маленьке місце, десь чотири квадратних метри. І що там міститься? Криївка?

— Якби ж то ми знали, — зітхнула Леслі. — Ми навіть не знаємо, де це місце.

Рафаель знизав плечима.

— Ну, це просто з’ясувати.

— Як? Для цього потрібен GPS-прилад? І як він працює? Я не маю жодного уявлення про це, — збуджено мовила Леслі.

— Зате я маю уявлення. Я міг би тобі допомогти, — сказав Рафаель. — Mignonne.

Я знову подивилася на сходи. До Синтії й Шарлотти пристала Сара, і вони втрьох поглядали кривим оком у наш бік. Леслі нічого не помічала.

— Добре. Але це потрібно зробити сьогодні після обіду, — сказала вона. — Ми не можемо гаяти час.

— Я теж, — кивнув Рафаель. — Зустрічаємось о четвертій у парку. До цього часу я якось здихаюся Шарлотти.

— Уяви собі, це буде нелегко, — я співчутливо глянула на нього.

Рафаель посміхнувся.

— Я думаю, ти мене недооцінюєш, маленька мандрівнице в часі.

РОЗДІЛ 12

Ми можемо бачити, як чашка падає зі столу й розбивається на друзки,

проте ми ніколи не побачимо, як чашка складається і заскакує на стіл.

Збільшення безладу, або ентропії, дає можливість відрізнити минуле

від майбутнього і в такий спосіб спрямовує час у певний бік.

Стівен Гокінґ

— Я могла б надягти ту саму сукню, що й минулого тижня, — сказала я, коли мадам Россіні натягнула на мене блідо-рожеву мрію кожної дівчинки, щедро гаптовану кремовими та бордовими квітками. — Блакитну з квіточками. Вона висить у мене вдома в шафі. Треба було мені сказати…

— Тс-с-с, голубонько, — мовила мадам Россіні. — Як ти вважаєш, за що мені платять? За те, щоб ти двічі одягала одну й ту саму сукню? — Вона зайнялася маленькими ґудзичками у мене на спині. — Я просто трохи засмучена, що ти зруйнувала свою зачіску! За часів рококо цей витвір мистецтва треба було носити днями. Дами спали сидячи.

— Воно-то так, але ж я не могла з такою зачіскою піти до школи, — заперечила я. Швидше за все, я застрягла б ще у дверях шкільного автобуса. — А Ґідеона вбирає Джордано?

Мадам Россіні цмокнула язиком.

— Та де! Юнакові не потрібна допомога, як він стверджує. А це означає, що весь його одяг буде в похмурих тонах, а шийна хустка — зав’язана чортзна-як. Але я відмовилася від s. подальших Суперечок. Ну, що ми робимо з твоїм волоссям? Я зараз піду принесу плойку, і ми просто вплетемо стрічку, et bien[85]

Коли мадам Россіні завивала мені волосся, надійшла смс від Леслі: «Чекаю ще рівно дві хвилини, якщо le petit français[86]не прийде, він може забути mignonne».

Я відповіла: «Тю, ви маєте зустрітися тільки за чверть години. Дай йому хоча б ще хвилин десять».

Що відповіла Леслі, я вже не дізналася, бо мадам Россіні взяла в мене мобільник, щоб зробити вже традиційні світлини на згадку. Рожевий колір мені більше личив, ніж я думала (у реальному житті це зовсім не моя барва), але моя зачіска наводила на думку, ніби я провела ніч, застромивши пальці в розетку. Рожева стрічка сприймалась як марна спроба утримати розметане вибухом волосся. Ґідеон, зайшовши по мене, відверто реготав.

— Припини! Якщо вже сміятися, то хіба що з тебе! — сердито сказала мадам Россіні. — Ха! Поглянь, як ти виглядаєш!

О Боже! На що він був схожий! Це й справді слід заборонити — мати такий добрий вигляд: у дурнуватих темних штанях до коліна і гаптованому сюртуку пляшкового кольору, який змушував світитися його очі.

— Ти не маєш ані найменшого поняття про моду, юначе! Інакше ти не забув би смарагдову брошку, потрібну для цього костюма. І шпага ця пристає тобі, як корові сідло, — ти маєш скидатися на джентльмена, а не на солдата!

— Звісно, ви маєте рацію! — мовив Ґідеон, і далі сміючись. — Але моє волосся принаймні не виглядає так, як дротяна мочалка, якою я чищу свої каструлі.

Я щосили намагалася прибрати зарозумілого виразу.

— Якими ти чистиш свої каструлі? Ти не плутаєш себе з Шарлоттою?

— Не зрозумів?

— Віднедавна це ж вона в тебе прибирає!

Ґідеон трохи розгубився.

— Це… не зовсім… правильно, — пробурмотів він.

— Хе, мені теж на твоєму місці було б соромно, — докоряла я. — Подайте мені, будь ласка, капелюшок, мадам Россіні.

Капелюшок — величезне чудовисько з блідо-рожевим пір’ям — був хоча б не такий жахливий, як моє волосся, думала я. Погляд у люстро засвідчив, що я прикро помилялася.

Ґідеон знову захихотів.

— Ми можемо йти? — накинулась я на нього.

— Добре приглянь за моєю голубонькою, чуєш?

— Як завжди, мадам Россіні.

— Можна подумати, — кинула я, коли ми опинилися в коридорі. Я показала на чорний шарф у його руці. — Без пов’язки?

— Обійдемося без неї. З певних причин, — відказав Ґідеон. — І через капелюх.

— Ти все ще думаєш, що я в майбутньому заманю тебе за ріг, щоб огріти дрючком по голові? — Я поправила капелюшок. — До речі, я ще раз подумала про це. І тепер вважаю, що існує дуже просте пояснення.

— І як воно звучить? — Ґідеон підвів брову.

— Ти собі пізніше це вселив. Поки ти лежав непритомний, я тобі примарилась, тому потім ти вирішив звинуватити у всьому мене.

— Так, ця версія теж спадала мені на думку, — погодився він, на мій подив, відтак схопив мене за руку і потягнув уперед. — Але ні! Я знаю, що я бачив.

— Чому ж тоді ти нікому про це не розповів, що це нібито була я, яка заманила тебе в пастку?

— Я не хотів, щоб вони думали про тебе ще гірше, ніж уже думають. — Він посміхнувся. — Ну що, голова болить?

— Не так уже й багато я і випила… — виправдовувалась я.

Ґідеон засміявся.

— Ні-і-і, звісно, небагато. Насправді ти була тверезісінька.

Я скинула його руку.

— Чи не могли б ми поговорити про щось інше?

— Ой, не треба! Я ж можу тебе трохи подражнити. Ти була така чарівна вчора ввечері. Містер Джордж подумав, що ти мов викручена ганчірка, коли ти заснула в лімузині.

— Максимум на дві хвилини, — відповіла я. Мені стало мулько. Може, я уві сні пускала слину чи зробила ще щось не менш жахливе.

— Я сподіваюсь, ти одразу пішла спати.

Я гмикнула. Десь у глибині моєї пам’яті виринало, що мама витягала із зачіски всі чотириста тисяч шпильок і що я заснула, перш ніж моя голова опинилася на подушці. Але йому я не збиралася про це розповідати — він же іще розважався з Шарлоттою, Рафаелем і спагеті.

Ґідеон так різко зупинився, що я наскочила на нього і тут же забула, як треба дихати. Він обернувся до мене.

— Послухай… — пробурмотів він. — Я не хотів учора ввечері говорити, бо думав, що ти перепилась, але зараз, коли ти знову твереза й занозиста, як зазвичай…

Його пальці обережно погладили моє чоло, і я була на межі того, щоб задихнутися. Замість продовження він поцілував мене. Я заплющила очі ще до того, як його губи торкнулися моїх вуст. Поцілунок сп’янив мене набагато дужче, ніж учорашній пунш, мої коліна підгинались, а в животі пурхали метелики.

Відпустивши мене, він, здавалося, геть забув, що саме хотів сказати. Ґідеон сперся рукою об стіну біля моєї голови і серйозно подивився мені в очі.

— Так далі не можна.

Я спробувала контролювати своє дихання.

— Ґвен…

Позаду нас у коридорі почулися кроки. Ґідеон блискавично прибрав руку й обернувся. За мить біля нас опинився містер Джордж.

— А, ось ви де! Ми вже чекаємо вас. А чому у Ґвендолін не зав’язані очі?

— Ой, я забув. Будь ласка, зав’яжіть самі, — сказав Ґідеон і простягнув чорний шарф містеру Джорджу. — Я… е-е-е… піду вперед.

Містер Джордж, зітхнувши, подивився йому вслід. Потім поглянув на мене й зітхнув іще раз.

— Я думав, я тебе попередив, Ґвендолін, — говорив він, зав’язуючи мені очі. — Ти повинна бути обережна зі своїми почуттями.

— Угу… — зронила я і схопилася за зрадливо розпашілі щоки.

— Тож мені не треба було дозволяти вам проводити разом так багато часу.

Це був типовий приклад логіки Вартових. Якщо вони хотіли уникнути того, щоб я закохалася в Ґідеона, то мали зробити з нього бовдура, гарного, як свиня в дощ. З дурнуватим чубчиком, брудними нігтями й дефектом вимови. І без скрипки теж краще було б обійтися.

Містер Джордж вів мене крізь темряву.

— Напевно, мені дуже давно було шістнадцять років. Я тільки пам’ятаю, як було легко на мене в цьому віці справити враження.

— Містере Джордж, ви кому-небудь розповідали, що я можу бачити привидів?

— Ні, — заперечив містер Джордж. — Тобто я намагався, але мене ніхто не захотів слухати. Знаєш, Вартові здебільшого вчені й містики, а з парапсихологією вони не надто в ладу. Обережно, сходинки.

— Леслі… це моя подруга, але ви, напевно, вже давно це знаєте… так от, Леслі думає, що ця здатність і є магією Крука.

Містер Джордж на мить замовк.

— Атож, я теж так думаю, — вичавив він нарешті.

— І в чому точно магія Крука має мені прислужитися?

— Ох, моя люба дитино, якби ж то я мав для тебе відповідь… Я б мріяв, щоб ти більше спиралася на свій здоровий глузд, але…

— …Але він безнадійно втрачений — ви це хотіли сказати? — Я не стримала сміху. — Мабуть, ви маєте рацію.

Ґідеон чекав нас у кімнаті з хронографом разом із Фальком де Віллерзом, який кинув мені побіжно якийсь комплімент на адресу сукні, поки запускав коліщатка хронографа.

— Отже, Ґвендолін, сьогодні відбудеться твоя розмова з графом Сен-Жерменом. Друга половина дня, за день до суаре.

— Я знаю, — кивнула я, скоса поглядаючи на Ґідеона.

— Це зовсім просте завдання, — вів далі Фальк. — Ґідеон відведе тебе нагору в його покої, а потім забере звідти.

Це означає, що мені доведеться залишитися з графом наодинці. Мене вмить здолало тяжке відчуття.

— Не бійся. Ви так добре спілкувалися вчора. Хіба ти не пам’ятаєш? — Ґідеон вклав палець у хронограф і посміхнувся мені: — Готова?

— Готова, якщо ти готовий, — тихо промовила я, поки кімната заповнювалася білим сяйвом і Ґідеон зникав у нас на очах.

Я зробила крок уперед і простягла Фальку руку.

— Пароль дня — Qui nescit dissimulare nescit régnarе[87] , — оголосив Фальк, притискаючи мій палець до голки. Засвітився рубін, і все навколо перетворилося на червоний вир.

Коли я прибула, то пароль наче хто кілком вибив мені з голови.

— Усе гаразд, — пролунав голос Ґідеона поруч зі мною.

— Чому тут так темно? Граф же чекає нас. Було б ввічливо з його боку залишити бодай одну запалену свічку.

— Так, але він же не знає точно, де ми приземлимося, — сказав Ґідеон.

— Чому?

Я не могла бачити, але мені здалося, що він знизав плечима.

— Він ніколи не питав, і в мене є якесь непевне відчуття, що йому було б неприємно знати, що ми зловживаємо його улюбленою алхімічною лабораторією, використовуючи її як злітно-посадкову смугу. Будь обережна, тут повно крихких предметів…

Ми навпомацки дісталися до дверей. Відтак Ґідеон запалив смолоскип і дістав його з держака. Вогонь кидав на стіни лиховісні тремтливі тіні, і я мимоволі присунулася ближче до Ґідеона.

— Як звучав цей клятий пароль? Тільки на той випадок, якщо тобі хтось затопить по голові…

— Qui nescit dissimulare nescit regnare.

— «Кві несіть симуляри несіть регуляри»?

Він засміявся і засунув смолоскип назад у держак.

— Що ти робиш?

— Я тільки хотів… Містер Джордж нас перервав, коли я хотів сказати тобі щось дуже важливе.

— Це з приводу того, що я розповіла тобі вчора в церкві? Ну, я можу зрозуміти, що ти мене тому вважаєш божевільною, але психіатр у цьому випадку теж не може допомогти.

Ґідеон спохмурнів.

— Ти можеш хвилинку помовчати? Я маю зібрати всю свою мужність, щоб освідчитися тобі в коханні. У мене в цьому зовсім немає досвіду.

— Як ти сказав?

— Я закохався в тебе, Ґвендолін… — серйозно мовив він.

Мимоволі мій шлунок стягнувся у тугий вузол, наче з переляку. Але насправді це була радість.

— Правда?

— Так, правда\ — У світлі смолоскипа я бачила, як Ґідеон посміхається. — Я знаю, ми знайомі менше тижня, і спершу я вважав тебе… ще дитиною і, напевно, поводився з тобою, мов якийсь дрань. Але з тобою дуже важко, ніколи не знаєш, що ти зробиш наступної миті, і в деяких питаннях ти страх яка… е-е-е… наївна. Іноді мені просто хочеться тебе струснути.

— Окей, помітно, що ти геть не навчився освідчуватися, — гмикнула я.

— А наступної миті ти дотепна, і розумна, і невимовно чарівна, — правив далі Ґідеон, ніби я нічого й не вимовляла. — І найгірше: тобі досить просто бути в тій же кімнаті, і мені вже хочеться доторкнутися до тебе, поцілувати…

— Так, це справді найгірше, — прошепотіла я, і моє серце пропустило удар, коли Ґідеон витягнув шпильку, що тримала капелюшок, відкинув це чудовисько подалі, пригорнув мене до себе і поцілував. Хвилини за три я сперлася на стіну, ледве дихаючи, і силкувалась утриматися на ногах.

— Ґвендолін, агов, просто нормально вдихай і видихай, — весело сказав Ґідеон.

Я штовхнула його в груди.

— Припини! Це нестерпно, як ти високо несешся!

— Вибач. Це… це дурманне почуття — знати, що ти через мене забуваєш, як треба дихати. — Він знову дістав смолоскип із держака. — Ходімо. Граф напевно вже нас чекає.

Тільки коли ми перейшли в наступний коридор, я згадала про капелюшок, але в мене не було ніякого бажання по нього вертатися.

— Смішно, але я зараз думаю про те, що знову щиро радітиму нудним вечорам елапсування 1953 року, — говорив Ґідеон. — Тільки ти, я і кузина Канапа…

Відлуння наших кроків супроводжувало нас у довгих коридорах, а я поступово виринала з відчуття, ніби я загорнена у рожеву вату, й усвідомлювала, де ми перебуваємо. Або точніше, в якому часі ми перебуваємо.

— Давай-но я візьму смолоскип, тоді ти можеш тримати в руці шпагу, про всяк випадок, — запропонувала я. — Бо хтозна, що трапиться. У якому році тебе вдарили по голові? (Це було одне з багатьох питань зі списку Леслі, які я мала ставити, коли мій «гормональний стан» це дозволяв.)

— Я щойно згадав, що я тобі освідчився в коханні, а ти мені — ні, — згадав Ґідеон.

— Я — ні?

— Принаймні словами — ні. І я не впевнений, що це важить. Тс-с-с-с!

Я пискнула, побачивши, як просто перед нами товстий брунатний щур перетинав коридор, лельом-полельом, ніби геть нас не боячись. У світлі полум’я очі його палали червоним.

— А в нас є щеплення від чуми? — запитала я і міцніше вчепилася в Ґідеонову руку.

Кімната на другому поверсі, яку граф Сен-Жермен зробив своїм кабінетом у Темплі, була маленькою і вигляд мала вельми скромний, як на Великого Магістра Ложі Вартових, хай навіть він рідко бував у Лондоні. Одну зі стін від підлоги до стелі затуляли полиці, забиті книгами в шкіряних палітурках, перед ними стояли стіл і два крісла, оббиті тією ж тканиною, з якої були зроблені штори. Інших меблів не було. Надворі сяяло вересневе сонце, вогонь у каміні не палахкотів, бо ж і так було тепло. З вікна було видно маленьке внутрішнє подвір’я з фонтаном, який проіснував до нашого часу. І підвіконня, і стіл були завалені аркушами паперу, перами, сургучевими свічками і книгами, що подекуди хтось поскладав у хисткі стоси; якби ті звалилися, то поперевертали б каламарі, що довірливо стояли серед усього цього хаосу. У такій затишній світличці не було ані душі, але, коли ми увійшли, я відчула, як тоненькі волосинки в мене на потилиці стали дибки.

Непривітний секретар у білій моцартівській перуці провів мене до кімнати й зачинив за мною двері зі словами:

— Граф, напевно, не змусить вас довго чекати.

Я вельми неохоче розлучалася з Ґідеоном, але він, передавши мене похмурому секретареві, у доброму гуморі і явно орієнтуючись у приміщенні, пірнув у найближчі двері.

Я підійшла до вікна й визирнула в тихе подвір’я. На вигляд усе було дуже мирно, але неприємне відчуття, ніби я не сама, не зникало. Можливо, хтось спостерігає за мною крізь стіну за книжковими полицями, думала я. А може, люстро, що висіло над камінною полицею, з іншого боку було прозорим, як у кімнатах для допиту в поліції.

Якийсь час я простояла просто так і почувалася при цьому, як водою облита, але потім вирішила, що таємний спостерігач помітить, ніби я зауважила, що за мною спостерігають, якщо я й далі стоятиму, наче скам’яніла. Тож я зняла верхню книгу з котрогось стоса на підвіконні й розгорнула її. Marcellus, «De medicamentis». Ага. Марцелл[88], хоч ким він там був, очевидно, відкрив кілька незвичайних медичних методів, описи яких зібрав у цій книжечці. Я знайшла симпатичний фрагмент, де йшлося про лікування захворювань печінки. Потрібно зловити зелену ящірку, взяти в неї печінку, замотати її в червону хустку або в ганчірку, чорну від природи (чорну від природи? гм-м…), і повісити хустку або ганчірку на правому боці хворого. Якщо після цього відпустити ящірку й сказати: «Ессе dimitto te vivam…»[89] і ще багато-багато слів, таких само латинських, про проблему з печінкою можна було забути. Питається тільки, чи могла б ящірка ще втекти, якщо в неї вийняли печінку? Я закрила книгу. У цього Марцелла явно стріха протікала. Зверху на сусідньому стосі лежала книга в темно-коричневій шкіряній оправі, товста й важка, тому я її перегорнула, не знімаючи. «0 вшелякихь демонах, како вспирают чародЬвь і простецовь» — було написано золотими літерами на обкладинці, і хоча я не була ні чарівником, ні «простецем», я з інтересом розкрила книгу десь посередині. Якийсь бридкий собацюра дивився на мене з малюнка, а внизу було написано, що це Джестан — демон з Гіндукушу, що приносить хвороби, смерть і війни. Мені Джестан одразу здався несимпатичним, і я заходилася гортати книгу далі. Дивна пика з роговими наростами на черепі (схожа на Клінтонів у «Зоряному шляху») дивилася на мене з наступної сторінки, і поки я з огидою її розглядала, клінґон розплющив очі й знявся вгору з аркуша, мов цівка диму з комина, миттю матеріалізувався, перетворившись на повноцінну, одягнену у все червоне постать, став поряд зі мною, дивлячись згори вниз палаючими очима, і заревів:

— Хто сміє викликати великого і могутнього Беріта?!

Звісно, мені стало якось моторошно, але з власного досвіду я знала, що примари хоч і мають небезпечний вигляд і вміють страшенно погрожувати, але, як правило, не здатні викликати навіть найменшого подмуху вітерця. А я дуже сподівалася, що цей Беріт був привидом, вигнаним на сторінки книги виліпком справжнього демона, який, хочеться вірити, давно розпрощався з цим світом.

— Ніхто тебе не викликав, — сказала я тому ввічливо, але досить недбало.

— Беріт, демон брехні, великий герцог Пекла! — відрекомендувався Беріт повнозвучним голосом. — Можна ще називати Болфрі.

— Ага, тут написано, — мовила я і заглянула назад у книгу. — Крім того, ти покращуєш голоси співаків.

Чудова здатність. Щоправда, викликавши Беріта (що само по собі виглядало непросто, адже це було написано, видно, на вавілонському діалекті), слід було принести йому різні жертви, бажано викидчат, іще живих. Але це ще було не так страшно, якщо порівняти з тим, що потрібно було зробити, аби він перетворював метали на золото. Він це теж умів. Сихеміти, хто б це не був, обожнювали його за це вміння. Доки не прийшов Якоб із синами, і вони всіх чоловіків у Сихемі «повбивали своїми мечами зі страшними муками». Ну, гаразд.

— Беріт командує двадцятьма шістьма легіонами, — прогуркотів Беріт.

Оскільки досі він мені нічого поганого не зробив, я посмілішала.

— Дивно, коли хтось говорить про себе в третій особі, — сказала я і перегорнула сторінку.

Як я і сподівалася, Беріт знову зник у книзі, як дим, розвіяний вітром. Я полегшено зітхнула.

— Цікава література, — мовив тихий голос позаду мене.

Я рвучко обернулася. У кімнаті де не взявся граф Сен-Жермен. Він спирався на ціпок із майстерно вирізаною маківкою, його висока, витончена постать вражала, як завжди, а темні очі були дуже пильні.

— Так, дуже цікава, — пробурмотіла я дещо непевно.

Але потім я отямилася, закрила книгу і присіла в глибокому реверансі. Коли я знову виринула з усіх спідниць, граф посміхнувся.

— Я дуже радий, що ти прийшла, — промовив він, узяв мою руку й підняв її до своїх губ. — Гадаю, необхідно поглибити наше знайомство, бо перша зустріч пройшла трохи-невдало, еге ж?

Я нічого не сказала. Під час нашої першої зустрічі я здебільшого намагалася подумки співати національний гімн, граф кинув кілька образливих зауважень про те, що жінкам бракує розуму — жінкам взагалі й мені зокрема, — а в кінці він душив мене і погрожував, і то у вельми нетрадиційний спосіб. Він мав рацію: перша зустріч пройшла трохи невдало.

— Яка холодна твоя рука, — зауважив він. — Давай сядемо. Я літній чоловік і не можу так довго стояти.

Посміхаючись, він відпустив мою руку і сів у фотель за письмовим столом. На тлі всіх цих книг він нагадував власний портрет: чоловік без віку, зі шляхетними рисами обличчя, жвавими очима і в білій перуці, оповитий серпанком таємничості й небезпеки, від якої не було порятунку. Я мимоволі сіла в інший фотель.

— Цікавишся магією? — запитав він і показав на стос книг.

Я похитала головою.

— До останнього понеділка не цікавилася, якщо чесно.

— Це трохи ненормально, чи не так? Твоя мати всі ці роки змушувала тебе вважати себе звичайнісінькою дівчинкою. І водномить усе змінюється, ти з’ясовуєш, що є важливим складником великої Таємниці всього людства. Ти можеш зрозуміти, навіщо вона це зробила?

— Тому що любить мене, — я хотіла вимовити цю фразу запитально, але вийшло ствердно.

Граф засміявся.

— Авжеж, отак думають жінки! Любов! Ваша стать заялозила це слово. Любов — це відповідь, я завжди розчулююся, коли це чую. Або тішуся з цього приводу — коли як! Жінки ніколи не зможуть зрозуміти, що чоловіки розуміють любов абсолютно по-іншому.

Я мовчала.

Граф нахилив голову набік.

— Якби жінки не сприймали любов як безмежну відданість, їм було б набагато важче підкорятися чоловікам усіма сторонами.

Я намагалася зберегти нейтральний вираз обличчя.

— У наш час ситуація… (дякувати Богу!) змінилася. Чоловіки і жінки мають рівні права. Ніхто не повинен коритись іншому.

Граф знову засміявся, цього разу він сміявся довше, ніби я розповіла справді веселий анекдот.

— Так, — мовив він нарешті. — Мені говорили. Але повір мені, байдуже, які права дали жінкам, — це нічого не змінює в природі людини.

Ну і що можна було на це відповісти? Найкраще — нічого. Як щойно сказав граф — природу людини не змінити, зокрема і його власну.

Якийсь час граф розглядав мене, весело, ледь помітно посміхаючись, а потім раптово сказав:

— А щодо магії… згідно з пророцтвом ти, либонь, нею таки володієш. Наділено рубін чаклунством Крука, останній — соль мажор…

— Так, я вже кілька разів це чула, — погодилась я. — Але ніхто не зумів мені пояснити, що таке, власне, магія Крука.

…Крук чує між світів, рубіново-червоний:

Мерці співають, аж душа холоне,

Не знає сили він, ціни не знає,

Коло змикається, і влади прибуває…

Я знизала плечима. З цих віршів ніхто б нічого не зрозумів.

— Це всього лише пророцтво сумнівного походження, — мовив граф. — Воно не конче має збутися. — Він відкинувся у фотелі й знову заходився мене розглядати. — Розкажи мені що-небудь про батьків і твій дім.

— Про моїх батьків? — перепитала я, дещо здивована. — Розповідати особливо нічого. Батько помер, коли мені було сім років, він хворів на білокрів’я. До своєї хвороби він був доцентом Даремського університету. Ми там жили до його смерті. А потім мама зі мною та моїми братиком і сестричкою перебралася до Лондона, в будинок моїх дідуся і бабусі. Там ми мешкаємо разом із тіткою, кузиною і бабцею Медді, яку ми звемо тітонькою. Моя мама працює в адміністрації лікарні.

— І в неї руде волосся, як у всіх дівчат Монтроз, еге ж? Як і в твоїх брата і сестри?

— Так, крім мене, всі руді. — Чому його це цікавить? — У мого тата було темне волосся.

— Всі інші жінки в Колі Дванадцяти — руді, ти знала про це? Ще до зовсім недавнього часу в багатьох країнах жінці досить було мати такий колір волосся, щоб її спалили як відьму. У всі часи й у всіх культурах люди одночасно захоплювалися магією і боялися її. Це і стало причиною, чому я почав займатися нею так детально. Того, що знаєш, не треба боятися. — Він нахилився вперед і схрестив пальці. — Мене страшенно цікавило ставлення до цієї теми в країнах східної культури. У моїх мандрівках Індією та Китаєм мені пощастило зустріти безліч учителів, готових передати свої знання далі. Мені довірили таємниці Хронік Акаші[90], і я дізнався багато чого, що просто підірвало б духовне сприйняття більшості західних культур. І що могло б спонукати панів з інквізиції і сьогодні накоїти дурниць. Немає нічого, чого б церква боялася більше, ніж якби люди усвідомили, що Бог не перебуває поза нами ген-ген у небі й там вирішує нашу долю, а що Він у нас самих. — Він пильно глянув на мене. — Щоразу мене бадьорить, коли я відкриваю дітям двадцять першого століття очі на якісь блюзнірські теми. А ви, й оком не кліпнувши, вислуховуєте єресь.

Ні-і-і-і. Ми не моргнули б оком, навіть якби знали, що таке «єресь».

— Азійські мудреці просунулися на шляху спіритуального розвитку набагато далі за нас, — правив тим часом граф. — Деякі невеликі… здібності, як ота, що була продемонстрована під час нашої останньої зустрічі, я теж здобув там. Моїм учителем був чернець одного таємного ордену високо в Гімалаях. Він і його брати спілкуються між собою, не використовуючи голосових зв’язок, і вони можуть перемогти ворогів, і пальцем не ворухнувши, — така велика їхня сила духу й уяви.

— Так, це вміння напевно корисне, — сказала я обережно. Хоч би він не вирішив продемонструвати мені все це ще раз. — Мені здається, вчора ввечері на суаре ви випробували цю здатність на лорді Аластері.

— О, суаре! — він знову посміхнувся. — 3 моєї точки зору воно відбудеться завтра ввечері. Як добре, що ми завтра там зустрінемося з лордом Аластером. Ну і як, він оцінить мої таланти?

— Принаймні це на нього справить враження, — відповіла я. — Але не можна сказати, що налякає. Він каже, що подбає про те, щоб ніхто з нас не народився. І щось там про чортового кришеника.

— Так, у нього є прикра схильність до неввічливих формулювань, — сказав граф. — І все ж жодного порівняння з його предком, Конте ді Мадроном. Мені треба було його вбити, коли я мав таку нагоду. Але я був молодий і мав, на жаль, наївні погляди… Зараз я не припущуся цієї помилки вдруге. Навіть якщо я не можу власноруч його укатрупити — дні лорда полічені, байдуже, скільки б слуг він не зібрав навколо себе для захисту і як віртуозно він володіє шпагою. Якби я був молодий, то сам викликав би його на дуель. Тепер це завдання має взяти на себе мій нащадок. Уміння Ґідеона фехтувати заслуговує на повагу.

Коли я почула ім’я Ґідеона, мені, як зазвичай, стало жарко. Я згадала про те, що він нещодавно сказав, і мені стало ще гарячіше. Мимоволі я зиркнула на двері.

— А куди він, власне, пішов?

— Трохи пройдеться та й годі, — недбало кинув граф. — Часу саме вистачить на те, щоб навідатися по обіді до однієї моєї юної знайомої. Вона живе зовсім близько, і якщо він візьме карету, то за кілька хвилин буде в неї.

Що-що?!

— І часто він це робить?

Знову тепла, дружня посмішка на його обличчі, але за нею ховалося щось таке, чого я не могла розшифрувати.

— Вони надто мало для цього знайомі. Я познайомив їх зовсім недавно. Вона розумна, молода й дуже приваблива вдова, і я вважаю, що юнакові не завадить… е-е-е… збути певний час у компанії досвідченої жінки.

Я не могла нічого сказати у відповідь, але, очевидно, граф і не чекав цього від мене.

— Лавінія Рутланд належить до благословенних жінок, які дістають втіху, ділячись досвідом, — пояснив граф.

Це точно. Так само оцінила її і я. Я втупилася сердито на свої руки, що мимоволі стиснулися в кулаки. Лавінія Рутланд, дама в зеленій сукні. Так ось звідки інтимність учорашнього вечора…

— Мені здається, тебе верне від таких думок, — зауважив граф м’яким голосом.

Тут він, певно, мав рацію. Мені абсолютно не подобалися ці думки. Сяк-так перемігши себе, я знову глянула графові в очі. Він досі ще посміхався своєю теплою, дружньою посмішкою.

— Дитинко, дуже важливо рано усвідомити, що жодна жінка не може заявляти будь-які права на чоловіка. Жінки, які так роблять, закінчують життя без кохання і на самоті. Що розумніша жінка, то раніше вона пристосується до чоловічої натури.

Ти ба, як заспівав!

— О, звичайно, ти ще дуже молода, чи не так? Мені здається, набагато молодша, ніж дівчата у твоєму віці. Швидше за все, ти зараз закохана вперше.

— Ні, — пробурмотіла я.

Так. Так! Принаймні вперше це так відчувалося. Так приємно. Так повнозвучно. Так неповторно. Так болісно. Так солодко.

Граф тихенько засміявся.

— Не треба соромитися. Я був би розчарований, якби все було інакше.

Те саме він сказав під час суаре, коли я ударилася в сльози через гру Ґідеона на скрипці.

— По суті, все дуже просто: любляча жінка помре заради коханого чоловіка без крихти сумніву, — вів далі граф. — Ти б віддала за Ґідеона своє життя?

Взагалі-то, не хотілося б.

— Я ще про це не думала, — спантеличилась я.

Граф зітхнув.

— На жаль — і завдяки сумнівному захисту твоєї матері — ви не так багато часу провели разом, ти і Ґідеон, але я вже зараз вражений, як добре він виконує завдання. Любов буквально палає у твоїх очах. Любов — і ревнощі!

Яке ще завдання?

— Немає нічого, що було б легше передбачити, ніж реакцію закоханої жінки. Найпростіше у світі контролювати жінку, що керується своїми почуттями до чоловіка, — правив далі граф. — Я пояснив це Ґідеону під час нашої найпершої зустрічі. Звичайно, мені трохи шкода, що він так багато зусиль витратив на твою кузину… Як її там звуть? Шарлотта?..

Тепер я витріщилася на нього. З якоїсь причини я згадала видиво тітоньки Медді й серце з рубіна, що лежало на виступі скелі. Найбільше мені хотілося заткнути собі вуха, щоб не чути цього м’якого голосу.

— Він у цьому питанні набагато витонченіший, аніж я був у його віці, — говорив граф. — 1 треба визнати, що від природи отримав чимало чеснот. Тіло Адоніса! Що за гарне обличчя, а чарівність, а таланти! Напевно, йому взагалі нічого не треба робити — дівочі серця і так злетяться до нього.

Обличчя діамантове у Лева гордовите, Та миттю змушує гнів світло потьмяніти…

Правда вдарила мене в саме серце. Усе, що Ґідеоп роїнні, усі його дотики, жести, поцілунки, слова — все це потрібно було тільки для того, щоб маніпулювати мною. Для того щоб я в нього закохалась, як до мене — Шарлотта. Щоб нас леї ще було контролювати.

І граф мав рацію: особливо багато Ґідеону для цього не знадобилося. Моє дурне дівоче серце саме полетіло до нього і впало до його ніг.

Перед моїм внутрішнім поглядом виник лев, який ішов до рубінового серця й одним-єдиним рухом лапи змітав його н прірву. Як у сповільненій зйомці, воно впало вниз, ударилося об дно ущелини і розбилося на тисячі крихітних краплинок крові.

— Ти вже чула, як він грає на скрипці? Якщо ні, то я це влаштую — ніщо так не завойовує жіноче серце, як музика, граф мрійливо втупився в стелю. — Цим скористався і Каза нова. Музикою та поезією.

Я вмирала. Я це відчувала. Там, де раніше було моє серце, розливався холод. Він просочувався у шлунок, ноги, стопи, руки, долоні й урешті-решт — у мою голову. Усі події минулих днів пропливли переді мною, як у кінотрейлері, під звучання «The winner takes it all»: від першого поцілунку в сповідальні до його освідчення в коханні допіру в підвалі. Усе було одні єю величезною маніпуляцією за винятком невеликих пауз, коли він, напевно, просто був самим собою, — довершеною маніпуляцією. І ця клята скрипка добила мене остаточно.

Хоча я згодом і намагалася згадати, але точно так і не знала, про що граф і я далі розмовляли, бо з моменту, коли мене охопив холод, я збайдужіла до всього. Добре, що граф здебільшого говорив сам. М’яким, приємні їм голосом він розповідав мені про своє дитинство в Тоскані, про ганьбу свого нешлюбного походження, про важкі пошуки справжнього батька і про те, як він ще юнаком зацікавився таємницями хронографа і пророцтв. Я справді намагалася слухати, хоча б тому, що знала, що все доведеться дослівно переказувати Леслі, але марно: мої думки кружляли тільки навколо власної дурості. Я мріяла залишитися на самоті, щоб нарешті дати волю сльозам.

— Графе? — похмурий секретар постукав і відчинив двері. — Прибула делегація архієпископа.

— О, дуже добре, — сказав граф, підвівся й підморгнув мені. — Політика! У ці часи її все ще визначає церква.

Я теж підвелась і зробила реверанс.

— Мене вельми потішила наша розмова, — мовив граф. — І я вже з нетерпінням чекаю нашої наступної зустрічі.

Я пробелькотала щось ствердне.

— Кланяйся, будь ласка, від мене Ґідеонові й скажи, що я шкодую, що не зміг його сьогодні прийняти. — Граф узяв ціпка й попрямував до дверей. — І якщо хочеш послухати моєї ради: розумна жінка вміє долати в собі ревнощі. Коли ж ні, ми, чоловіки, почуваємося занадто впевненими…

Я востаннє почула тихий смішок і залишилася на самоті. Проте недовго, бо за кілька хвилин повернувся непривітний секретар і сказав:

— Будь ласка, ходіть за мною.

Я знову сиділа на канапі, заплющивши очі та чекаючи, коли з’являться сльози, але вони чомусь не хотіли з’являтися. Та це, напевно, було на краще. Я рушила мовчки за секретарем униз сходами, де ми якийсь час просто стояли (я весь час думала, що зараз упаду й помру), поки секретар не кинув стурбований погляд на настінний годинник і сказав:

— Він запізнюється.

Цієї миті відчинилися двері й у коридорі з’явився Ґідеон. Моє серце забуло на мить, що воно лежить розбите на дні глибокої прірви, і кілька разів різко стрепенулось у грудях.

Тривога витіснила холод з мого тіла. Розхристане вбрання Ґідеона, його розпатлане вологе волосся, розпашілі щоки і майже гарячковий блиск у зелених очах ще можна було списати на леді Лавінію, але на рукаві був глибокий розріз, а мереживо на грудях і ліктях просякло кров’ю.

— Ви поранені, сер, — злякано скрикнув похмурий секретар, буквально вихопивши слова в мене з рота (окей, без «сер» і без «ви»). — Я викличу лікаря.

— Ні, — хитнув головою Ґідеон, і голос його звучав при цьому настільки самовпевнено, що мені захотілося вліпити йому ляпаса. — Це не моя кров. Принаймні не тільки моя. Ходімо, Ґвен, нам треба поквапитися. Мене трохи затримали.

Він схопив мене за руку й потягнув уперед, секретар поспішав за нами до кінця сходів, при цьому він кілька разів пробурмотів:

— Але, сер! Що трапилося? Чи не повинні ми графу…

Але Ґідеон кинув, що йому зараз нема коли, що він якнайшвидше повернеться до графа, аби розповісти про те, що сталося.

— Звідси ми підемо самі, — сказав він, коли ми опинилися біля сходів, де, діставши шпаги, стояли охоронці. — Кланяйтесь від мене графу! Qui nescit dissimulare nescit regnare.

Охоронці дали нам пройти, а секретар уклонився на прощання. Ґідеон узяв смолоскип із держака і потягнув мене далі.

— Ходімо, у нас максимум дві хвилини! — Він досі виглядав вельми жвавим. — Ти вже з’ясувала, що означає пароль?

— Ні, — сказала я і сама здивувалася, що моє водномить відживлене серце відмовляється повертатися в прірву. Воно трималося так, ніби все було гаразд, і надія, що все може ще добре скінчитися, майже вбила мене. — Але я з’ясувала дещо інше. Чия кров на твоєму одязі?

— Хто не вміє лицемірити, той не вміє панувати… — Ґідеон посвітив смолоскипом за останній ріг. — Людовік Одинадцятий.

— Як в око вліпив, — зауважила я.

— Чесно кажучи, я поняття не маю, як звали хлопця, кров якого захвиськала мені вбрання. Мадам Россіні, певно, лаятиметься.

Ґідеон відчинив двері в лабораторію і вставив смолоскип у держак на стіні. Мерехтливе світло вихопило з темряви великий стіл, заставлений дивною машинерією, скляними пляшками, банками та келихами, повними рідин і порошків усіляких кольорів. Стіни були затінені, але я розгледіла, що вони майже всуціль укриті малюнками й написами, а відразу над смолоскипом вишкірявся грубо намальований череп, у якого замість очних ямок були пентаграми.

— Ходи сюди, — сказав Ґідеон і потягнув мене до іншої сторони столу. Нарешті він відпустив мою руку. Але тільки для того, щоб двома руками обійняти мене за талію і притягнути до себе. — Як пройшла твоя розмова з графом?

— Вона була дуже… змістовною, — зізналась я. Примарне серце билось у грудях, як маленька пташка, і я проковтнула грудку, що застрягла у горлі. — Граф пояснив мені, що ти… що ти і він дотримуєтеся дивної точки зору, буцімто закохану жінку легше контролювати, ніж будь-яку іншу. Напевно, дуже прикро, коли ти провів усю складну підготовчу роботу з Шарлоттою, а тоді мусив почати зі мною все спочатку. Чи як?

— Що ти сказала? — Ґідеон дивився на мене, наморщивши лоб.

— Але зробив ти все — не присікаєшся, — правила я далі. — Граф, між іншим, теж так вважає. Звичайно, я не була таким уже складним завданням… Боже, мені так соромно, коли я думаю про те, наскільки я легко тобі піддалася.

Я більше не могла дивитися на нього.

— Ґвендолін… — він замовк. — Зараз почнеться. Давай перенесемо цю розмову. Ми продовжимо пізніше. Спокійно. Хоч я і гадки не маю, що ти хочеш сказати…

— Я тільки хочу знати, чи правда це, — наполягала я. Звичайно, це була правда, але надія, як відомо, вмирає останньою. У моєму животі з’явилися провісники майбутнього стрибка в часі. — Чи справді ти задумав закохати мене в себе, точно так як перше зробив це з Шарлоттою?

Ґідеон відпустив мене.

— Це непідхожий момент, — сказав він. — Ґвендолін. Ми зараз продовжимо. Я обіцяю тобі.

— Ні! Зараз! — Клубок у моєму горлі розірвався і відразу потекли сльози. — Досить, якщо ти скажеш «так» або «ні». Ти все запланував?

Ґідеон потер лоба.

— Ґвен…

— Так чи ні? — схлипнула я.

— Так, — сказав Ґідеон. — Але припини плакати.

І вдруге за цей день моє серце звалилося — цього разу його «копія», примарне серце, що виросло від неможливої надії, — в безодню і розбилося на тисячі дрібненьких скалок.

— Окей, власне це було все, що я хотіла дізнатися, — прошепотіла я. — Дякую за твою відвертість.

— Ґвен, я б хотів тобі пояснити…

Ґідеон розчинився в повітрі в мене на очах. На кілька секунд, поки холод заповзав у мене назад, я прикипіла очима до тремтливого вогню смолоскипа й до черепа над ним і намагалася придушити сльози, а потім усе навколо мене зникло.

Мені потрібно було кілька секунд, щоб призвичаїтися до світла в кімнаті з хронографом у моєму часі, але я почула збуджений голос доктора Вайта і звук роздираної тканини.

— Дурниці, — кинув Ґідеон. — Мікроскопічний розріз, крові майже не було. Мені навіть пластир не потрібен. Докторе Байт, ви можете сховати свій затискач для артерій. Нічого не сталося!

— Привіт, дівчинко з копиці, — привітав мене Ксемеріус. — Нізащо не вгадаєш, що я з’ясував. О ні! Невже ти знову рюмсала?

Містер Джордж схопив мене двома руками й обернув, розглядаючи зусібіч.

— Вона неушкоджена! — сказав він з полегшенням у голосі.

Так. Якщо не брати до уваги мого серця.

— Давай утечемо звідси, — запропонував Ксемеріус. — Брат твого дурника і твоя подруга Леслі збираються повідомити тобі щось дуже цікаве! Уяви собі, вони знайшли, на яке місце вказують координати із «Зеленого вершника». Ти не повіриш!

— Ґвендолін? — Ґідеон дивився на мене, ніби боявся, що я через нього кинуся під найближчий автобус.

— Усе гаразд, — мовила я, не дивлячись йому в очі. — Містере Джордж, не могли б ви відвести мене нагору? Мені терміново потрібно додому.

— Звичайно, — кивнув містер Джордж.

Ґідеон зробив якийсь рух, але доктор Байт міцно тримав його.

— Ні кроку далі!

Він геть відірвав рукава сурдута й сорочки. На руці темніла засохла кров, а згори, майже на плечі, була помітна невелика рана. Маленький хлопчик-привид Роберт нажахано дивився на таку кількість крові.

— Хто це був? Рану потрібно продезінфікувати й зашити, — похмуро констатував доктор Байт.

— Ні в якому разі, — відмовився Ґідеон. Він зблід, де й поділася його жвавість. — Ми можемо зробити це пізніше. Спершу я маю поговорити з Ґвендолін.

— Не треба, справді, — похитала головою я. — Я знаю все, що маю знати. А зараз мені треба додому.

— Звісно! — відрубав Ксемеріус.

— Завтра буде новий день, — промовив містер Джордж Ґідеонові, беручи в руки чорний шарф. — А Ґвендолін ледве голову підводить. їй вранці до школи.

— Точно! А сьогодні вночі вона піде шукати скарб, — мовив Ксемеріус. — Або що там можна буде знайти за цими координатами…

Містер Джордж зав’язав мені очі. Останнє, що я побачила, були очі Ґідеона, які випромінювали якесь неприродне зелене світло на блідому обличчі.

— Усім на добраніч! — кинула я, і містер Джордж вивів мене з кімнати. Все одно ніхто, крім маленького Роберта, мені не відповів.

— Окей, не буду тебе інтригувати, — зауважив Ксемеріус. — Леслі й Рафаель добре провели час сьогодні після обіду — на відміну від тебе, як я бачу. Ну менше з тим, цим двом вдалося абсолютно точно встановити координати. У тебе є три спроби, щоб вгадати, де це місце.

— Тут, у Лондоні? — запитала я.

— Бінґо! — скрикнув Ксемеріус.

— Що? — запитав містер Джордж.

— Нічого, — сказала я. — Вибачте, будь ласка, містере Джордж.

Містер Джордж зітхнув.

— Я сподіваюся, твоя розмова з графом Сен-Жерменом пройшла гладесенько-рівнесенько.

— Атож, — сказала я гірко. — Вона виявилася вельми корисною всіма сторонами.

— Ку-ку! Я теж тут, — нагадав про себе Ксемеріус, і я відчула його вологу імлу, коли він, як мавпочка, обернувся навколо моєї шиї. — І в мене справді, справді цікаві новини. Отже: криївка, яку ми шукаємо, міститься в Лондоні. І навіть ще краще: вона міститься в Мейфері[91]. А точніше, на Бурдонській площі. І ще точніше: Бурдонська площа, 81! Ну, що ти скажеш?!

У мене вдома? Координати вказували на якесь місце в нашому домі? Що, чорт забирай, міг заховати там мій дідусь? Може, ще одну книгу?

З нотатками, які нарешті зможуть нам допомогти?

— Дівчинка-золотистий-ретривер і француз чудово попрацювали, — сказав Ксемеріус. — Зізнаюся, у всяких там координатах я ні бельмеса. Але зараз — зараз! — я вступаю в гру. Адже тільки єдиний, чудовий і дуже-дуже розумний Ксемеріус може просунути голову в будь-яку стіну і побачити, що за нею ховається. Сьогодні вночі ми з тобою підемо шукати скарб!

— Ти б хотіла про це поговорити? — запитав містер Джордж.

Я похитала головою.

— Ні, це можна зробити і завтра, — промовила я, причому як містеру Джорджу, так і Ксемеріусу.

Сьогодні вночі я просто лежатиму і плакатиму за своїм розбитим серцем. Я збиралася купатися в жалощах до самої себе і кучерявих метафорах. І, може, я увімкну Bon Jovi «Алілуя». Кожному потрібна власна музика для таких випадків.

ЕПІЛОГ

Лондон, 29 вересня 1782 року.

Він приземлився спиною об стіну, поклав руку на руків’я шпаги й озирнувся. Господарський двір був порожній, як лорд Аластер і обіцяв. Між стінами були напнуті мотузки для білизни, і простирадла, що висіли на них, легенько колихалися на вітрі.

Пол глянув угору — у вікнах відбивалося пообіднє сонце. На одному підвіконні лежала кішка й іронічно спостерігала за ним, її лапа мляво гойдалася, звисаючи вниз. Вона нагадала йому Люсі.

Він прибрав руку зі шпаги й розправив мережива на манжетах. Усе це рококо-вбрання було для нього на один копил: дурні штани до колін, кумедні куртки з довгими, непрактичними фалдами, всюди гаптування і мережива — жах та й годі! Він хотів одягти костюм і перуку, які вони спеціально замовили для візитів у 1745 рік, але Люсі та леді Тілні наполягли на тому, що треба пошити новий комплект. Вони стверджували, що всі витріщатимуться на нього, якщо він у 1782 році з’явиться в одязі з 1745 року, та ще й відкидали його аргументи, що все це нісенітниця, бо він, мовляв, на якусь хвилю заскочить до якогось закамарка та й годі, аби зустрітися з лордом Аластером та обмінятися документами. Він засунув руку між камзолом і сорочкою, де в коричневому конверті лежали складені копії.

— Дуже добре, ви пунктуальні.

Холодний голос змусив його рвучко обернутися. З тіні арки вийшов лорд Аластер, як завжди, бездоганно вбраний, хоча вбрання було занадто строкатим, до того ж надмірно обчіпляне й обтикане прикрасами, що виблискували на сонці. Він справляв враження якоїсь вкраплини між звичайних простирадл. Здавалося, навіть ефес шпаги був зроблений зі щирого золота, він так щедро був оздоблений самоцвітами, що зброя мала безневинний і майже смішний вигляд.

Пол зиркнув у арку брами, де від вулиці до самої Темзи простягався газон. Він почув пирхання коней і тому припустив, що лорд Аластер прибув на своїй кареті.

— Ви один? — запитав лорд Аластер. Його тон був невимовно гордовитий, окрім того, він звучав так, ніби лорд мав хронічний нежить. Він підійшов ближче. — Як шкода! Я залюбки б зустрівся із вашою симпатичною рудоволосою супутницею. У неї такий… е-е-е… незвичний спосіб висловлювати свою думку.

— Вона була просто розчарована, що ви не використали переваг, які ми для вас створили, передавши інформацію востаннє. І вона не довіряє вам, не знаючи, що саме ви збираєтеся робити з сьогоднішньою інформацією.

— Ваша інформація була неповною!

— Вона була досить повною! Плани флорентійського Альянсу були недостатньо вивчені! За сорок років було скоєно п’ять невдалих нападів на графа, і в двох випадках винні особисто ви. Останній раз, одинадцять років тому, ви були так упевнені в успіху!

— Не турбуйтесь! Наступний напад буде успішним! — заявив лорд Аластер. — Мої предки і я досі робили помилку, борючись із так званим графом як з людиною. Ми намагалися його викрити, обмовити, знеславити його добре ім’я. Ми намагалися знову напутити заблудлі душі (вас, наприклад) на спасенну путь, не розуміючи, що ви давно втрачені через кров диявола у ваших жилах.

Пол роздратовано насупився. Він ніколи до ладу не розумів пишних промов лорда й інших членів флорентійського Альянсу.

— Ми намагалися вбити його як звичайну людину отрутою, вістрям шпаги й пістолетними кулями, — вів далі лорд Аластер. — Смішно! — У нього вихопився хрипкий сміх. — Що б ми не робили, він завжди на крок нас випереджав. Де б ми не з’явилися — він уже був там. Здавалося, він непереможний. У нього скрізь є впливові друзі та покровителі, котрі, як і він сам, тямлять у чорній магії. Члени його Ложі — це впливові люди нашого часу. Мені знадобилися десятки років, аби зрозуміти, що демона не вб’єш людськими методами. Але тепер я порозумнішав.

— Приємно чути, — мовив Пол і кинув швидкий погляд убік. В арці з’явилися двоє чоловіків, одягнені в чорне, які тримали в руках шпаги. Чорти їхній матері! Люсі мала слушність. Аластер і не думав виконувати свою обіцянку. — Ви принесли листи?

— Звичайно, — сказав лорд Аластер і дістав із камзола товсту пачку паперів, перев’язану червоним шнурком.

— До теперішнього часу, і не в останню чергу завдяки вам і вашій точній інформації, мені пощастило заслати до Вартового одного мого доброго друга. Він щодня повідомляє мені важливі новини. Ви знаєте, що граф наразі знову перебуває в місті? А-а-а, звісно, ви знаєте!

Він зважив пачку в руці й кинув її Полу, який спритно впіймав її однією рукою.

— Дякуємо. Ви, напевно, виготовили копії.

— Це було ні до чого, — зарозуміло кинув лорд. — А ви? Принесли мені необхідні папери?

Пол засунув пачку листів за камзол і підніс над головою коричневий конверт.

— П’ять сторінок генеалогічних списків роду де Віллерзів, починаючи з шістнадцятого століття — від Ланселота де Віллерза, першого мандрівника в часі, до Ґідеона де Віллерза, народженого в двадцятому столітті.

— А жіноча лінія? — запитав лорд Аластер, і зараз у його голосі забриніло певне збудження.

— Теж тут. Починаючи з Ілейн Берґлі до Ґвендолін Шеферд, — останнє ім’я штрикнуло Пола в серце.

Він кинув погляд на двох чоловіків. Ті досі стояли в арці, тримаючи руки на руків’ях шпаг, ніби чогось чекали. Зціпивши зуби, він мусив зізнатися самому собі, що знав, чого саме вони чекають.

— Дуже добре. Давайте сюди.

Пол вагався.

— Ви не виконали нашої умови, — сказав він, аби виграти час. Він показав на двох чоловіків. — Ви збиралися прийти сам.

Лорд Аластер простежив за його жестом байдужим поглядом.

— Джентльмен із моїм суспільним становищем ніколи не буває сам. Мої слуги всюди мене супроводжують, — він зробив ще крок уперед. — А зараз дайте мені документи! Про решту я подбаю.

— А якщо я передумав?

— Мене особисто анітрохи не обходить, чи отримаю я ці папери від вас живого чи висмикну з вашої мертвої руки, — кинув лорд, і його рука лягла на прикрашений ефес. — Або ж, інакше кажучи: чи вб’ю я вас до або після передавання документів, не має значення.

Пол схопився за свою шпагу.

— Ви заприсяглися!

— Атож! — вигукнув лорд Аластер і витягнув шпагу. — 3 дияволом не можна дотримуватися моралі! Документи сюди!

Пол зробив два кроки назад і теж добув шпагу.

— Хіба ви не говорили, що нас не вбити звичайною зброєю? — запитав він і глузливо підвів брову.

— Це ми зараз побачимо, — сказав лорд. — En garde[92], демоне!

Пол залюбки побалакав би ще, але виявилося, що лорд Аластер тільки й чекав на цю нагоду. Одним кроком він виявився поруч із Полом, твердо вирішивши випустити з нього дух.

Як на те, це бажання разом із чудовим умінням фехтувати було жахливою комбінацією. Це Пол збагнув, коли менш ніж за дві хвилини змушений був притиснутися спиною до стіни. Він відбивав удари як міг, пірнав між простирадлами й намагався, своєю чергою, загнати лорда в куток. Та марно.

Кішка, засичавши, зістрибнула з підвіконня та чкурнула в арку. За вікнами стояла тиша. Побила б їх морока! Чому він не послухався Люсі? Вона наполегливо просила зменшити часове вікно. Тоді він, можливо, зміг би протриматися до того моменту, коли розчинився б у повітрі перед очима лорда.

Зброя Аластера блиснула на сонці. Його наступний удар був таким сильним, що Пол мало не впустив свою шпагу.

— Зачекайте! — крикнув він, задихаючись дужче, ніж мав би. — Ви виграли! Я віддам вам папери!

Лорд Аластер опустив шпагу.

— Дуже розумно.

Підкреслено важко дихаючи, Пол сперся на стіну й кинув лордові Аластеру коричневий конверт. Тієї ж миті він кинувся слідом, але лорд Аластер виявився до цього готовий. Він дав конверту впасти на землю і легко відбив напад Пола.

— Я бачу будь-яку диявольську хитрість наскрізь! — скрикнув він, сміючись. — А зараз подивимося, якого кольору ваша кров!

Він зробив хитрий випад, і Пол відчув, як лезо прорізало спочатку рукав, а потім і шкіру. Тепла кров засочилася під рукавом. Було не надто боляче, тож він припустив, що це просто подряпина, але зловтішна посмішка його супротивника і той факт, що Аластерові майже не забило дух, тоді як він, задихаючись, хапав повітря ротом, налаштували його менш оптимістично.

— Чого ви чекаєте? — крикнув лорд Аластер своїм лакеям через плече. — Ми не повинні залишити йому часу! Чи ви хочете, щоб він розчинився в повітрі, як ваші попередні вороги?

Одягнені в чорне чоловіки зреагували миттю. Коли вони, відкидаючи простирадла, дісталися до нього, Пол знав, що йому кінець. Хоча б Люсі була в безпеці, промайнуло у нього в голові. Якби вона пішла з ним, їй теж довелося б померти.

— Ваші останні слова! — гаркнув лорд Аластер, і Пол на мить подумав, чи не кинути шпагу, впасти на коліна й почати молитися. Може, благочестивий лорд із поваги трохи зачекає з убивством? А може, він помер би ще до того, як опустився на коліна.

Цієї миті він помітив якесь ворушіння за простирадлами, й один слуга лорда Аластера впав як мертвий, перш ніж устиг обернутися. Після секунди жаху другий кинувся з голою шпагою на нового супротивника, юнака в зеленому камзолі, що вийшов з-за простирадла і майже недбало відбив атаку.

— Ґідеон де Віллерз… — вихопилось у Пола, в той час як він з новими силами намагався відбивати удари лорда Аластера. — Ніколи не думав, що коли-небудь так радітиму твоїй появі, малий!

— Власне, мені просто стало цікаво, — мовив Ґідеон. — Я побачив карету з гербом лорда Аластера на вулиці й вирішив глянути, що він робить на цьому занедбаному подвір’ї…

— Мій пане, це той самий демон, який відправив на той світ Дженкінса в Гайд-парку, — видихнув слуга лорда.

— Роби те, за що тобі платять, — накинувся на нього лорд Аластер, сили якого, здавалося, подвоїлися.

Пол відчув, що поранений вдруге, в ту саму руку, трохи вище. Цього разу біль прошив усе тіло.

— Мій пане… — слуга, здавалося, не знав, що вдіяти.

— Займися цим! — Лорд був розлючений. — Я подбаю про іншого!

Пол полегшено схопив ковток повітря, коли лорд відвернувся від нього. Глянувши на руку, він побачив, що кров досі йде, але тримати шпагу він ще міг.

— Та ми знайомі! — Лорд Аластер стояв проти Ґідеона, його клинок темнів від крові Пола.

— Авжеж, — підтвердив Ґідеон, і Пол мимоволі захопився спокоєм, який той випромінював. Невже малий зовсім не боявся? — Одинадцять років тому, відразу після вашого невдалого замаху на графа Сен-Жермена, ми зустрічалися на тренуванні з фехтування у Ґалліяно.

— Маркіз Веллдан, — зневажливо сказав лорд. — Я пам’ятаю. Ви передали мені звістку особисто від диявола.

— Я передав вам застереження, до якого ви, на жаль, не прислухалися, — зелені очі небезпечно блиснули.

— Чортів кришеник! Я відразу це зрозумів, коли побачив вас. 1 нехай ваші прийоми були не такі вже й погані, але ви, можливо, пам’ятаєте, що я переміг у нашому невеликому двобої?

— Я це добре пам’ятаю, — відповів Ґідеон і потрусив мереживами на манжетах, ніби вони йому заважали. — Так добре, ніби минув усього тиждень. Хоча для мене це так і було, якщо бути точним. En garde!

Метал заскреготів по металу, але Пол так і не побачив, хто взяв гору, бо позосталий лакей спромігся кинутися на нього зі шпагою. Слуга фехтував не так елегантно, як його пан, одначе дуже енергійно, і Пол відчував, як сили хутко залишали його поранену руку, попри невеликий перепочинок.

Та коли ж він уже стрибне назад? Залишилося вже недовго. Він зціпив зуби і зробив наступний випад. Кілька хвилин усі мовчали, чутно було тільки брязкіт і важке дихання, і враз Пол краєм ока помітив, як коштовна шпага лорда Аластера пролетіла в повітрі й гупнула на бруківку з глухим ударом. Слава Богу!

Слуга відскочив на кілька кроків.

— Пане?..

— Це був підлий прийом, демонеї — визвірився лорд. — Проти правил! Я зробив туше!

— Як бачу, ви не вмієте програвати, — відповів Ґідеон. З рани на його руці текла кров.

Очі лорда Аластера скажено палали.

— Убийте мене, якщо зважитеся!

— Не сьогодні, — сказав Ґідеон і застромив свою шпагу за пояс.

Пол побачив, як нишком хитнув головою лорд і як напружив м’язи слуга. Він прожогом метнувся вперед і відбив удар, не дозволивши шпазі слуги увійти між ребра Ґідеонові. Цієї ж миті Ґідеон знову вийняв зброю і вдарив слугу в груди. Кров хлюпнула густим потоком із рани, і Пол мимоволі відвернувся.

Лорд Аластер скористався моментом, щоб підняти свою шпагу і настромити на неї коричневий конверт, який лежав на землі. Не промовивши більше ні слова, він розвернувся й вибіг через арку на вулицю.

— Боягуз! — скрикнув розлючений Пол. Потім він обернувся до Ґідеона. — Ти поранений, малий?

— Дурниці, просто подряпина, — відмахнувся Ґідеон. — А от у тебе гірше. Глянь на свою руку! Стільки крові… — він стиснув губи й підняв свою шпагу. — А що це були за документи, які ти віддав лордові Аластеру?

— Генеалогічні дерева, — сказав Пол, як у воду опущений. — Пращурів по чоловічій і жіночій лінії мандрівників у часі.

Ґідеон кивнув.

— Я знав, що ви обидва зрадники. Але не думав, що такі дурні. Він спробує повбивати всіх нащадків графа! А зараз він знає імена ще й жіночої лінії. Якщо вийде по його, ми ніколи не народимося.

— Ти мав його вбити, коли тобі випала така нагода, — гірко дорікнув Пол. — Він нас обдурив. Послухай, часу в мене вже обмаль, я будь-якої миті можу стрибнути назад. Але дуже важливо, щоб ти мене уважно вислухав.

— Я цього не робитиму! — Зелені очі блиснули гнівом. — Якби я знав, що зустріну тебе сьогодні, захопив би пробірку…

— Звернутися до Альянсу було помилкою, — зопалу кинув Пол. — Люсі від самого початку була проти. Але я думав, якщо ми зуміємо допомогти їм знешкодити графа… — Він схопився за живіт. Його пальці при цьому натрапили на пачку зв’язаних листів, які він сховав. — Казна-що! Ось! Тримай, малий!

Вагаючись, Ґідеон узяв пакет.

— Припини називати мене малим! Я на півголови вищий за тебе.

— Тут ідеться про частину пророцтв, яку граф не показував Вартовим. Дуже важливо, щоб ти її прочитав, перш ніж вирішиш одразу рвонути до свого улюбленого графа й наклепати. Чорт, Люсі мене вб’є, коли це почує.

— А хто може гарантувати, що це не фальшивка?

— Просто прочитай! Тоді ти дізнаєшся, чому ми вкрали хронограф. І чому ми хочемо завадити графу замкнути Коло крові. — Він жадібно ковтнув повітря. — Ґідеоне, ти мусиш подбати про Ґвендолін, — випалив він. — І ти маєш захистити її від графа!

— Я захищатиму Ґвендолін від усіх! — в очах Ґідеона зблиснула гордовитість. — Але я не думаю, що це твоє діло!

— Це ще й як моє діло, хлопче, — Полові доводилося стримуватися, щоб не пустити в хід кулаки. Господи, якби цей малий бодай трішки знав!

Ґідеон схрестив руки.

— Через вашу зраду нас мало не повбивали слуги Аластера в Гайд-парку — Ґвендолін і мене! Тож навряд чи ти зумієш мене переконати, що ти зацікавлений у нашому щасті.

— Ти взагалі нічого не знаєш… — Пол урвав мову. Він просто не мав часу. — Дарма. Послухай! — Він думав тільки про те, що скаже Люсі, і намагався вкласти у свій голос максимум наполегливості. — Просте запитання — проста відповідь: ти кохаєш Ґвендолін?

Ґідеон не зводив із нього очей. Але щось промайнуло в глибині його очей, Пол точно це побачив. Що це було? Невпевненість? Ну от, шпагою хлопець орудувати вмів, а в коханні явно був новачком.

— Ґідеоне! Я маю знати відповідь! — його голос звучав грубо.

Юначі риси розгладилися.

— Так, — ствердно відповів він.

Пол відчув, як уся його лють зникла. Люсі знала! Як він міг сумніватися в ній?

— Тоді прочитай папери, — швидко сказав він. — Тільки так ти зможеш збагнути, яку роль насправді відіграє Ґвендолін і що стоїть на карті.

Ґідеон витріщився на нього.

— Що ти маєш на увазі?

Пол нахилився вперед.

— Ґвендолін помре, якщо ти цьому не завадиш. Ти — єдиний, хто це може зробити. І кому вона довіряє, наскільки я розумію.

Він дужче стиснув Ґідеонову руку, відчувши, що ось-ось почнеться запаморочення. Як багато Пол віддав би за одну, дві хвилини загайки!

— Пообіцяй мені, Ґідеоне! — вигукнув він у розпачі.

Але відповіді Пол уже не почув. Усе зникло навколо нього, його збило з ніг і кинуло крізь простір і час.

Хто хоче знати, що сховано у криївці за зазначеними координатами в будинку Монтрозів на Бурдонській площі, 81, може спробувати розшифрувати такий числовий код:

151 15 2 6 52 13 8 1 23 29 1 2 313

636 11725 1 5 113833 2253 7

2 123 13 2 2 309 21 6 4

СПИСОК ОСНОВНИХ ДІЙОВИХ ОСІБ

У ТЕПЕРІШНЬОМУ:

МОНТРОЗИ:

Гвендолін Шеферд, ходить до десятого класу й одного разу дізнається, що вона здатна мандрувати в часі.

Грейс Шеферд, мати Ґвендолін.

Нік і Кароліна Шеферд, молодші брат і сестра Ґвендолін.

Шарлотта Монтроз, сестра у перших Ґвендолін.

Гленда Монтроз, мати Шарлотти, старша сестра Ґрейс.

Леді Арієта Монтроз, бабуся Ґвендолін і Шарлотти, мати Ґрейс і Ґленди.

Маделейн (Медді) Монтроз, двоюрідна бабуся Ґвендолін, сестра покійного лорда Монтроза.

Містер Бернард, слуга Монтрозів.

Ксемеріус, дух демона у формі кам’яної горгульї.

У СЕРЕДНІЙ ШКОЛІ СЕНТ-ЛЕННОКСА:

Леслі Гей, найкраща подруга Ґвендолін.

Джеймс Оґаст Переґрін Пімплботтом, шкільний привид.

Синтія Дейл, однокласниця.

Гордон Гельдерман, однокласник.

Містер Вітмен, учитель англійської мови та історії, член Внутрішнього Кола Вартових.

Рафаель Бертелін, новий учень у Сент-Леннокс, молодший брат Ґідеона.

У ШТАБ-КВАРТИРІ ВАРТОВИХ У ТЕМПЛІ:

Ґідеон де Віллерз, уміє, як і Ґвендолін, мандрувати в часі.

Фальк де Віллерз, його двоюрідний дядько, Великий Магістр Ложі графа Сен-Жермена, Вартовий.

Томас Джордж, член Ложі, Близьке Коло.

Містер Вітмен, те саме.

Доктор Джейк Вайт, лікар і член Ложі, Близьке Коло.

Місіс Дженкінс, секретар Вартових.

Мадам Россіні, кравчиня Вартових.

Містер Марлі, адепт 2-го рівня.

Джордано, адепт 3-го рівня, відповідальний за навчання Ґвендолін для мандрів у XVIII століття.

У МИНУЛОМУ:

Граф Сен-Жермен, мандрівник у часі й засновник Ложі.

Міро Ракоці, його духовний брат і друг, знаний також як Чорний Леопард.

Лорд Бромптон, знайомий і меценат графа.

Леді Бромптон, його життєрадісна дружина.

Марґрет Тілні, мандрівниця в часі, прабабуся Ґвендолін, бабуся леді Арісти.

Пол де Віллерз, мандрівник у часі, молодший брат Фалька де Віллерза.

Люсі Монтроз, мандрівниця в часі, небога Ґрейс, дочка старшого брата Ґрейс і Ґленди Гаррі.

Лукас Монтроз, згодом лорд Лукас Монтроз, дід Люсі, батько Ґрейс — Великий Магістр Ложі до його смерті.

Містер Мерчант, леді Лавінія Ратленд, гості на вечірці леді Бромптон.

Лорд Алістер, англійський пер з італійськими предками, глава Флорентійського Альянсу у XVIII столітті.

Про видання

Художнє видання

Серія «Timeless»

Ґір Керстін

САПФІРОВА КНИГА

Для старшого шкільного віку

Переклад з німецької Ігоря Андрущенко

Редактор Наталя Косенко

Коректори Вікторія Немашкало, Тетяна Вакуленко

Комп’ютерне макетування Сергій Бирюков

Дизайн обкладинки та макета Наталя Переходенко

Відповідальна за випуск Галина Дерипаска

Видавничий дім «ШКОЛА»:

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 6

Адреса для кореспонденції: 61103, м. Харків, а/с 535

З питань оптових поставок звертатися: тел. (057) 762-32-22, sales@schoolbook.com.ua

Адреса для листування: schoolbook.publish@gmail.com

Свідоцтво про внесення до державного реєстру суб’єкта видавничої справи Сер. ДК № 907 від 25.04.2002 р.

Придбати книжки за видавничими цінами з безкоштовною доставкою

та подивитися інформацію про інші видання можна на нашому сайті: www.schoolbook.com.ua

Формат 70x90 1/16. Ум. друк. арк. 23,2 Наклад 3000 прим.

Надруковано у ПП «Юнісофт» 61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б, www.unisoft.ua

Свідоцтво ДК№ 3461 від 14.04.2009 р.

Примітки

1

«Гамлет», Дія 3, Сцена 1. Переклад Л. Гребінки. (Тут і далі, крім окремо згаданих випадків, примітки перекладача.)

2

Міст, який пов’язує район Саутворк із центром Лондона, був відкритий 1921 року.

3

Початок відомого латинського вислову «Gutta cavat lapidem non vi, sed saepe cadendo» (Крапля довбе камінь не силою, а частим падінням).

4

Старовинне містечко на сході Шотландії.

5

Тобто таких, де продають збалансовані й екологічно чисті продукти, що ростуть поруч з місцем проживання.

6

Марі Тюссо (1761 — 1850) — скульпторка, засновниця відомого музею воскових фігур мадам Тюссо в Лондоні.

7

Рядки з пісні легендарної англійської групи «Queen» з альбому «Щось на кшталт дива» («А Kind of Magic», 1986).

8

Гра-караоке для ігрової приставки.

9

«Коли ти наживешся до переситу і надія залишить тебе» (англ.).

10

Дійова особа з всесвітньо відомої книги швейцарської письменниці Йоганни Шпірі (1827–1901) «Гайді: роки мандрів і навчання»: пастушок, який пас кіз (Ziege — коза, звідси і назва), найкращий друг головної героїні

11

Так на зламі століть звалися учасниці руху за надання жінкам виборчих прав.

12

Авторка має на увазі американську стрічку «Ефект метелика» (2004 р.).

13

Можна майже напевно стверджувати, що йдеться про Джованні Алессандро, графа Мадроне (1502—1572), пор. також Lamory, Storia dell’aristocrazia italiana del XVI secolo, Bologna 1997, c. 112 і далі (Прим. авт.).

14

Тут: нащадок демонічного походження (Прим. авт.).

15

Дим і запах сірки, ймовірно, граф вигадав, щоб надати своїй історії правдоподібності (Прим. авт.).

16

У випадку Р. М., ймовірно, йдеться про одного з нащадків роду Медичі на ймення Рудольфе, що уславився своїм видовищним самогубством 1559 р., див.: Pavani, La leggenda del Medici dimenticato, Firenze 1988, c. 212 і далі (Прим. авт.).

17

Можна майже напевно стверджувати, що йдеться про Джованні Алессандро, графа Мадроне (1502–1572), пор. також Lamory, Storia dell’aristocrazia italiana del XVI secolo, Bologna 1997, c. 112 і далі (Прим. авт.).

18

Тут: нащадок демонічного походження (Прим. авт.).

19

Дим і запах сірки, ймовірно, граф вигадав, щоб надати своїй історії правдоподібності (Прим. авт.).

20

Династія Мін (1368–1644) — династія, що правила Китаєм після ліквідації монгольської династії Юань. Була останньою династією Китаю з числа етнічних китайців — ханьців.

21

Анаграма — переставлення літер у слові, завдяки чому утворюється нове прочитання та значення.

22

Назви фехтувальних позицій.

23

Ще одна дійова особа з книги Йоганни Шпірі (1827–1901) «Гайді: роки мандрів і навчання»: прикра економка, яка має власну мету.

24

«Рушаймо назустріч часові» (англ.). З п’єси Вільяма Шекспіра «Цим-белін». Переклад О. Жомніра.

25

Віґи — англійська буржуазна поступова партія в XVII–XVIII ст., з XIX ст.

перетворилася на теперішню партію лібералів; торі — назва консервативної партії в Англії.

26

Рейкі — різновид нетрадиційної медицини, в якому використовується техніка так званого «зцілення шляхом доторку долонями».

27

Суаре — кликана вечеря (фр.).

28

Кіра Крістіна Найтлі (нар. 26 березня 1985 р.) — англійська акторка та модель.

29

Менует удвох (фр.).

30

Вправність, спритність (фр.). Тут: танцювальна фігура: поворот за обидві руки або за праву руку за годинниковою стрілкою.

31

ФредерікНорт (1732–1792)— 12-й прем’єр-міністр Великої Британії з 1770 до 1782 року, через недалекоглядну політику якого за часів Американської війни за незалежність Британія втратила заокеанські колонії. На його відставку вплинула поразка англійських військ під проводом генерала Корнволліса біля Йорктауна (1781).

32

Танцювальна фігура: партнери подають одне одному праві руки в центрі й танцюють по колу. Якщо фігура передбачає повернення — подають ліві та йдуть на свої місця.

33

Пустотливість (фр)

34

Мій зір і серце мруть на полі бою, За тебе згубна йде між них війна.

Із Сонета 46 Вільяма Шекспіра. Переклад Дмитра Паламарчука.

35

Бо скарб, не ділячи поміж собою, Посісти прагне кожна сторона.

Із Сонета 46 Вільяма Шекспіра. Переклад Дмитра Паламарчука.

36

Відомий американський рок-гурт з Агора-Гіллс, Каліфорнія, створений 1996 року

37

«21 Guns» — другий сингл американського рок-гурту «Green Day» з альбому «21st Century Breakdown».

38

Ідеться про «Walther Р99» — німецький пістолет, розроблений збройовою компанією «Walther» 1994 року.

39

Класична пісня-балада на музику Гарольда Арлена і слова Едгара «Іпа» Гарбурґа, написана спеціально для фільму 1939 р. «Чарівник країни Оз», була відзначена премією «Оскар» у номінації «Найкраща пісня до фільму».

40

Спалах світла в кожному слові (англ.) — слова з пісні Леонарда Коєна (1931–2016) «Алілуя».

41

Девіз на родовому гербі Монтрозів: «Тут Родос, тут стрибай» (лат. Ніс Rhodus, hic salta) — вислів із байки Езопа «Хвалько». Тут ужито в значенні: «Покажи, що вмієш!»

42

Опера у трьох діях Джакомо Пуччині (1887).

43

Гра слів: ім’я та прізвище персонажа (violet — фіолетовий, purple — пурпуровий, plum — сливовий) пов’язані більш-менш однаковим відтінком кольору, тож ідеться про тавтологію

44

Класичний десерт, що входив до списку страв, які готував знаний паризький кухар Марі Антуан Карем (1784–1833), через що вважається частиною Haute cuisine («високої кухні»).

45

Підіграти, зіграти (муз. жарг.).

46

Початкові рядки вірша, який розучувала Еліза Дулітл у мюзиклі «Моя чарівна леді», працюючи над своєю вимовою.

47

Крилата фраза, перероблена з вірша Генріха Гейне «Образ сфінкса до кінця…» Переклад Л. Первомайського.

48

Гіпервентиляція — фізіологічний термін, підвищена вентиляція легенів внаслідок посиленого дихання, відбувається у багатьох критичних станах.

49

Чого замолоду не навчився, того в старості не надолужиш (лат.).

50

«Вище суспільство» — американський комедійний мюзикл 1956 року.

51

Кінофільм режисера Альфреда Гічкока, що вийшов на екрани 1956 р. Кольоровий римейк однойменного фільму 1934 року. Премія «Оскар» за пісню «Whatever will be, will be» («Que sera, sera» — «Що буде, те й буде»). Одну з головних ролей у ньому грала американська акторка й співачка Доріс Дей (нар. 1922 р.).

52

Акторська трупа лорда Чемберлена була найзнаменитішою за часів королеви Єлизавети І. У ній як актор виступав Шекспір, у ній же він дебютував як драматург — вважається, що саме в театрі «Глобус», де виступала трупа Чемберлена, вперше поставили «Річарда III» і «Ромео і Джульетту».

53

В оригіналі «Audrey» — жіноче ім’я.

54

«The winner takes it all» («Переможець отримує все») — пісня шведської групи «АВВА», випущена як перший сингл з альбому «Super Trouper» 21 липня 1980 року.

55

Дивовижно (фр.).

56

Чи не так? (фр.)

57

От біда! (фр.)

58

Достеменно (фр.)

59

Он як! (фр.)

60

Марія Вікторія Мена (нар. 1986 р.) — норвезька співачка; Еміліана Торріні Давідсдоттір (нар. 1977 р.) — ісландська співачка, найбільш відома своїм синглом 2009 року «Jungle Drum» та піснею «Gollum’s Song», що звучить наприкінці фільму «Володар перснів: Дві вежі».

61

Військова база США, що міститься в центрі військового містечка Форт- Нокс, де розташоване створене 1936 р. сховище золотих запасів США.

62

Порода мисливських підрушничних собак.

63

«Сон літньої ночі». Переклад Ю. Лісняка.

64

Ласкаво просимо (фр.).

65

Герой помиляється: куруцами називали учасників антигабсбурзьких повстань у Королівстві Угорщина в період з 1671 до 1711 рр., а це були представники різних національностей — здебільшого етнічні угорці, точніше мадяри і секеї, а також словаки та русини.

66

Струнний щипково-клавішний музичний інструмент, невеликий клавесин чотирикутної, рідше трикутної форми.

67

Челсі — історичний район на південному заході Лондона, раніше — його передмістя.

68

Йдеться про американського актора та співака Захара Давіда Олександра «Зака» Ефрона (нар. 1987 р.).

69

Пісня з «Класного мюзиклу».

70

Дякую за комплімент (фр.).

71

Гра слів. Натяк на німецьке прислів’я «wenn das Kind in den Brunnen gefallen ist, (so) deckt man ihn zu Brunnen» («Коли дитина впаде в колодязь, аж тоді його почнуть накривати»).

72

Пісня, присвячена дружині аргентинського президента Еві Перон, виконана 1976 р. британською співачкою Джулі Ковінґтон.

73

Мюзикл Ендрю Ллойда Вебера.

74

Без інструментального супроводу (італ.).

75

3 вулиць не чутно ні звуку,

Невже місяць забувся?

Лиш самотньо посміхається (англ.).

76

На самоті опівночі

Я подумки вертаюся в минуле…

Хай спогад цей ізнову оживе! (англ.)

77

Серія ігор для караоке, що її випускає компанія «Sony».

78

Час, нічого, крім часу.

Це як вірш без рими.

А в кінці — все залежить тільки від тебе (англ.).

79

Як торкнешся,

Одразу збагнеш ти, що щастя пізнав.

Поглянь, новий день розпочався… (англ.).

80

Так чинять усі (італ.). «Так чинять усі, або Школа для закоханих» — назва опери В. А. Моцарта.

81

«Найпрекрасніше, що коли-небудь дізнаєшся, — це просто те, що значить кохати і бути коханим» (англ.). Слова пісні з мюзиклу «Мулен Руж».

82

Ти любка (фр.).

83

Туристична гра із застосуванням GPS, що полягає у знаходженні схованок, створених іншими учасниками гри.

84

У класичному варіанті гри беруть участь дві команди, одна з яких ховається, а інша її шукає. Основою пошуку є спеціально залишені першою командою сліди, зокрема й помилкові.

85

Та й по всьому (фр.).

86

Малий француз (фр.).

87

Хто не вміє лицемірити, той не вміє й правити (лат.).

88

Мається на увазі Марцелл Емпірик (IV–V ст.) — визначний давньоримський медик-фармаколог часів імператора Феодосія І.

89

«Дивись, я дарую тобі життя…» (лат.)

90

Теософський езотеричний, а також антропософський термін, що описує містичне знання, закодоване в нефізичній сфері буття. Наукових доказів того, що Хроніки Акаші справді існували, немає

91

Один із респектабельних районів у центрі Лондоні). Назва району походить від травневого ярмарку, який переїхав сюди а Хеймаркету 1686 р.

92

Захищайся (фр.).

Content

Керстін Ґір. Timeless: Сапфірова Книга

ПРОЛОГ

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

ЕПІЛОГ

СПИСОК ОСНОВНИХ ДІЙОВИХ ОСІБ

Про видання

Примітки