Ярослав Ґжендович

Господар крижаного саду

Аж у серце пітьми

Розділ 1.

Дерево

Знаю, висів я

на вітрі холоднім

аж дев’ять ночей,

списом пробитий

Одіну в дар

сам собі в жертву,

в гіллі того дерева,

чиє коріння

сягає глибин,

людям незнаних.

Повчання Високого[1]

Знаєш, що таке пекло? Пекло — це гірські вершини в тумані, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи. Це завжди ті самі рвані лінії гір, затягнуті сизуватим опаром. Це видимі здалеку дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Це сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби до них приклав руку майстер бонсай. Це розкидані навколо біло-сірі брили вапняних валунів, синюватих, як зіпсоване м’ясо. Це сяйливе харкотиння сніжних ковпаків на вершинах. Це прегарний, наче з картинки, гірський пейзаж, що стає повсюдним. Незмінним, нудним і прекрасним. Картинка раптом вибивається на позиції всесвіту. Це ув’язнені в пластах деревини одвічні гнів і лють. Це пересохле дерев’яне горло, що не знає крику. Ось це — пекло.

Це коріння, що вигинається в кам’янистій гірській породі на взір хробаків, розпачливо шукаючи між кислотними, крихкими, як нігті небіжчика, грудками сланцю дрібки поживного перегною. Це сонячне світло з липким солодкавим запахом.

Це вузький кований наконечник, що застряг у дерев’яних нутрощах. Це чужа, мертва гілка, що прошиває стовбур, немов застигла блискавка.

Це молитва про грозу. Про раптовий водоспад електричного визволення. Про грім, попіл і вогонь.

Ось це — пекло.

Бути деревом.

Жахіття... жахіття...

Він з’являється зненацька, просто з осіннього туману. Виринає раптово з-за гірського крижа, його бліде обличчя вкрите зигзагоподібними татуюваннями, чорні вибалушені очі на краєчках зблискують вузькими смужками білків. На щоках і чолі — засохлі бризки крові.

Він стрімко хапає коріння і шматок валуна, намагається піднятися вище, але щось тягне його назад. Він юний. Йому щонайбільше сімнадцять, і він надзвичайно, смертельно наляканий. Його вже не обходить, що сльози страху потоками течуть по обличчю, а з уст виривається скавчання. Він переймається тільки незнаною силою, яка тягне його назад, у безодню.

Причина банальна. Бура опона, скріплена на плечах срібною пряжкою із зображенням танцюючих зміїв, зачепилася за корінь. Але хлопець тоне у вирі паніки. Може тільки безсило смикатись, тільки гнати вперед, як гужовий кінь. Секунди втікають крізь його пальці, струмені крові з рани на чолі стікають по щоках.

Хлопець... За тутешніми мірками він уже давно дорослий. Воїн. Народжений зі смертоносним залізом у руках, до сну колисаний піснями про героїв, загартований образами власної звитяжної смерті. А все ж зараз він плаче, шарпає плащ, що зачепився за коріння, бо зблизька все виглядає інакше, ніж у піснях. Зблизька власна смерть видається смердючою, простацькою й болісною. Не буде зворушливого прекрасного скону, вартого пісні. Зблизька є лише жорстока жаска смерть десь у горах. Самотня агонія й провалля страху. А передовсім неможливість змиритися з тим, що це вже зараз. Сьогодні. Вже. Назавжди.

Стріла з ядучим сичанням вбивається в сланцювату породу біля самої долоні хлопця. Чути короткий здушений крик, юнак нарешті намацує сплетених срібних зміїв, що перетискають гортань, і смикає шпильку. Плащ спадає з плечей, застібка летить у безодню, відбиваючись від каміння, а воїн-підліток повзе на чотирьох по урвистій стежці, чіпляючись за кущі й валуни.

Вони наближаються.

Чути горлові прокльони й пришвидшене дихання. Чути скрип товстої шкіри і скрегіт сталі.

Ще одна стріла випорскує з долини і з виском розгніваного шершня шугає над самісінькою головою втікача.

Вони наближаються.

Троє.

Їхні руки й обличчя вкриті червоно-чорними татуюваннями, а голови — зачесаними назад, намащеними дьогтем косичками. Під наніссями шоломів і кутастими нащічниками видно коротко підстрижені бороди.

Вони щось йому гукають — тріумфально, хрипувато. З них валить пара, клуби якої сковують крижане осіннє повітря. Один перехиляється за криж і кричить до когось унизу, луна відстрибує від гір. Вони сміються, спостерігаючи, як він повзе поперед себе, як намагається зірватися на біг, але спотикається, падає і знову повзе.

Цей перший, великий, як та гора, знімає шолом і обережно кладе його на землю, потім розстібає плащ, вивільнюючи нові клуби пари, що здіймаються від пластинчастого панцира. Знову гукає, кепкуючи; знущально й повільно виймає меча. Чути сталевий, протяжний скрегіт вістря, велетень розпрямляється, по-спортивному поводить плечима і похрустує шиєю.

Хлопець безпорадно мацає порожні піхви на поясі, пам’ятку по втраченій зброї, але продовжує повзти вперед, сліпий і глухий від жаху.

На мить підвівши погляд, він раптом бачить Стовбур. Ще ширше відкриває рота і вибалушує очі, на його обличчі з’являється вираз недовіри й крайньої розгубленості. Здається, він знайшов те, що давно шукав. На кілька секунд забуває про переслідувачів, які його обступають, і проводить поглядом уздовж міцного Стовбура, що приховує людську постать із широко розкинутими руками; між Віттям видно наріст, схожий на голову з викривленим від болю лицем, посеред Стовбура стирчить срібне древко ясеневого списа.

Це триває мить.

Хрипуватий крик пришпилює утікача до землі. Жбурляє в останні секунди життя, що витікають, немов пиво з розбитого глека. Вони знову розслаблено гукають до нього, аж киплять від адреналіну. Фінал виснажливої гонитви. Попався. Ще лише пару кроків. Це кінець.

Зараз усе завершиться.

Бійня біля п’ят Дерева.

Вони покінчать із ним, а потім спустяться в свої долини, до своїх річок і озер. Розпалять вогонь і вип’ють жовтневого пива, регочучи та поплескуючи один одного по спинах. Печеня розпустить свої пахощі, під стелею кружлятиме спів і сміх живих.

Принесуть ланцюги, замочені в драконячій олії, і танцюватимуть той свій танець вогню. Голі, розмальовані дикими візерунками дівчата, заховавши волосся під хустками, огортатимуться вогнем, стрибатимуть поміж прирученого жару, язики полум’я вилизуватимуть їхні стрункі тіла.

А його вже не буде.

Ніколи.

Він боїться Дерева, але ж не так, як боїться вічного мороку, заклятого в сталі переслідувачів. Зривається на ноги заради цих кількох кроків, хапається за Стовбур і розпачливо смикає ясеневе древко. Врослий у Стовбур спис стирчить нерухомо, немов іще одна гілка.

Хлопця беруть у кільце, сміються й гукають. Один із них з полегшею сідає на камінь і відстібає від ременя обшиту шкірою флягу. Інший вганяє меч у землю й потягується, масажуючи зболілий поперек.

Здоровило суне на хлопця танечним кроком, з-за його спини лунають глузливі поради, а за ними й залпи сміху.

Меч у пальцях велета танцює, вістря окреслює кола й вісімки, руків’я вправно обертається у впевненій долоні. Жонглювання й клоунада.

Воїн крутить стегнами, його ноги виконують боксерський танок, схилене тіло коливається в такт із вістрям. Аж не віриться, що такий величезний чоловік може рухатися так легко й спритно. Він як та гірська горила. Гігантський, патлатий і брутальний.

Короткий випад, фінт, контратака, удаваний удар у голову.

Хлопець затуляється рукою, спиною спирається об Стовбур, сповзає по ньому на землю. Раптом на його штанях розтікається велика мокра пляма.

Противник закінчує свій танець, виставивши вістря горизонтально і сперши його на ребро іншої долоні. Він повертає ту руку і жестом закликає лежачого.

«Ну ж бо, давай».

Утікач звивається навколо Стовбура, немов змія, повзе поміж моху й засохлої папороті, порпаючись руками, як той сліпець. Хай би що-небудь. Хоча би камінь.

Велет-воїн поволі випростовується, зітхає й несхвально хитає головою. На мить безпорадно розводить руками й кидає свій меч тим, хто лишився позаду, після чого двічі плескає в долоні, ніби хоче розбудити противника, і знову запрошує його жестом, цього разу вже вільних пальців.

«Ну ж бо, давай, я вже без меча».

Але також даремно. Худющий юнак не воліє голіруч кидатися на стокілограмову гору жилавих м’язів. Адреналін налив його ноги свинцем. Жахлива, смертельна втома, немов бетон, заповнює легені.

Велетень розчаровано опускає руки й робить кілька великих кроків, щоби схопити хлопця за загривок і витягнути з кущів, немов кошеня. Це вже паскудство.

Масивна рука простягається й хапає комір чорної куртки саме в той момент, коли пальці в розпачливому намацуванні серед моху, листя й засохлої гірської трави натрапляють на щось подовгувате. Плаский стрижень, обплетений тасьмою, що ідеально лягає в долоню.

Руків’я універсального розвідницького меча. Шінобі кен фірми «Нордланд Аеронаутікс».

Потужне торсання за плечі підкидає хлопця вгору й одним махом ставить його на хиткі ноги. Несподівано лунає зміїне сичання мономолекулярного леза. А потім простір розтинає зблиск і в холодному осінньому повітрі звучить хруст розрубаного м’яса.

Велетень відпускає противника й повільно розвертається нерухомим крейдяно-білим обличчям до своїх онімілих товаришів, які сидять на каменях, а потім раптом порскає потужним фонтаном крові. Його груди розтуляються уздовж тонесенької скісної лінії, виставляючи роззявлені чорно-червоні нутрощі.

Чоловік робить сліпий кульгавий крок невідомо куди й валиться лицем на землю, як зрубане дерево.

Усі заціпеніли. Згорблений хлопець, що виставив уперед блискуче мономолекулярне лезо, по якому стікають струмені крові й цебенять на землю, оголюючи лискучу, чисту поверхню вістря. Воїни, що сидять на каменях. Один завмер із перехиленою флягою в руці, вода ллється йому на черевики, другий закушує кулак від здивування.

Вони зриваються на ноги одночасно. Блиск сталі, скрегіт лез і швидкий, розмазаний рух. Крик.

Різкий вигук здивування й болю. Один із нападників раптом згинається навпіл, хапаючись за горло. Між пальцями бризкає струмінь світлої артеріальної крові. Другий відскакує назад, із жахом і недовірою дивлячись на обрубок меча у власній руці. Не може повірити, що панічний, незграбний контрнапад противника розітнув його власне коване лезо, наче суху гілку. Він відкидає зброю й миттєво хапається за встромлений у землю осиротілий меч бороданя.

Хлопець січе навідліг, абияк, не дуже справляється із надто довгим вістрям, із химерним руків’ям, з інакше збалансованою зброєю. Його супротивник видає короткий тваринний рик, його правиця падає на мох, як скинута рукавиця, але крові ще не видно. Тож він хапає зброю лівою рукою й кидається на хлопця, збиваючи його з ніг. Обидва важко падають на землю, спина нападника, обтиснута півкожушком, оздобленим на плечах вишивкою у формі трьох вигнутих пломенів усередині кола, спазматично здригається, а посередині, над самим вишитим знаком прямо в небо стирчить лезо, з якого стікає кров, лишаючи чисту, блискучу поверхню.

Тиша. Чути тільки, як зовсім поруч, шкрябаючи черевиками кам’янистий осип і шарпаючи суху осінню дернину, у власній крові помирає людина.

А потім западає повна тиша.

Хлопець робить зусилля й перевертає труп на бік, звільняється з його лабет, палець за пальцем випрямляючи затиснений на полі власної куртки кулак, після чого встає, ставить йому ногу на груди й, сапаючи, вириває з нього лезо.

Він зачудовано дивиться на вістря, ноги під ним угинаються і хлопець тяжко сідає на мох.

Меч тремтить у його руці, по всьому тілу пробігають дрижаки, юнак схиляє голову й починає плакати. Дивним сухим схлипуванням, яке аж підкидає його дрібну постать. Схлипуванням, яке поступово переходить в істеричний сміх.

Так він стоїть на колінах, відкинувши голову назад, і закривавленою рукою підіймає розвідницький меч, шінобі кен фірми «Нордланд Аеронаутікс». Підсміювання, що зродилося з плачу, перероджується в переможний рев. Писклявий і дивний, він закінчується гучним сичанням, яке могла б видати велетенська розлючена змія.

Хлопець зводиться на ноги й дивиться на обляпані кров’ю валуни, на раптово поруділе коло сірої осінньої трави й на три покручені трупи навколо.

Він акуратно відкладає меча, проводить руками по траві, по слизькому червоному камінні навколо мертвого велетня, а потім торкається свого обличчя і ледь згорблений підходить до Стовбура, щоб лишити на ньому відбиток своїх закривавлених рук. Падає на коліна й нишпорить у траві, поки не знаходить покинуті піхви. Меч із брязкотом повертається додому, хлопець перевертає зброю, але не знає, як прикріпити її до ременя. Зрештою закидає меч на плече, немов лопату, і йде вузькою стежкою геть.

У цілком протилежному напрямку, ніж той, з якого з’явився.

Залишається тільки Дерево, забризкані валуни навколо й три трупи Людей Вогню. Дві вершини, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи. Сніжне харкотиння на верхів’ях. Крик ворона в холодному осінньому повітрі.

Задерев’янілий гнів у луб’яних пластах і волокнах.

Поночіє.

А вночі з’являються вовки.

Часом поміж горами видно дим. Стовпи чорного диму, що розкреслюють осіннє небо. Вночі вершини забарвлює помаранчевий блиск вогню. Іноді крижане осіннє повітря приносить далекий крик. А іноді — лиш каркання ворон.

Видно дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби до нього приклав руку майстер бонсай. Розкидані навколо біло-сірі брили вапняних валунів, синюваті, як зіпсоване м’ясо. Сяйливе харкотиння сніжних ковпаків на вершинах.

Видно пекло.

Стежина збігає стрімко туди, куди не сягнути зором, де закінчується всесвіт. Але вона не настільки стрімка, щоб завзята людина не могла її подолати. Навіть кремезний карлик може зробити над своїми кривими ногами зусилля і змусити запряженого у візок віслюка, схожого на химерного покруча окапі й мініатюрної жирафи, подолати гірський шлях.

Він прив’язує віжки до одного з сімдесяти трьох вигнутих хвойних кущів. Ворони, що видзьобували рештки з уже розшматованих вовками трупів Людей Вогню, здіймаються чорною лопотливою хмарою й обурено каркають. Карлик сідає на синій вапняний валун і витягає з кишені тканинний згорток із копченим сиром і чимось, що нагадує чорний помідор. Він відрізає шматок сиру і їсть його з леза ножа, а потім обережно кусає чорний плід.

Спершу він жує мовчки.

— Добре влаштувався. Можна так собі спати в дереві, коли світ палає.

Він відрізає ще один шматок сиру.

Не схоже на те, щоб йому заважав трупний запах чи близькість мертвих тіл.

— Кажу, добре влаштувався. Я дав тобі вдале ім’я, Той, Хто Спить у Дереві. Ти кажеш, що подорожуєш уночі. Я ж кажу, що ти волієш, щоб на тебе срали ворони. Волієш шукати воду між камінням і чекати, поки на тебе посвітить сонце. Знаєш, як розпізнати дурня? По тому, який його спіткає кінець, Той, Хто Спить У Дереві.

Він знову надкушує від чорного плоду, а потім, постогнуючи, нишпорить по кишенях і знаходить малу грудку солі, яку розтирає на камені кінчиком ножа. Тепер плід, посипаний брудною сіллю й, певно, прикрашений мурахою, смакує значно краще.

— Ти бачив Дієвця. Бачив живі шипи із заліза. Бачив рухоме обійстя з мільйона лез і кілків. Бачив людей, заклятих у дерева й каміння. Бачив потвор холодного туману. І що? Ти мабуть пішов із ним поговорити? Сказав йому, що забереш його за моря додому? Може, ти нагадав йому про справи, які залишилися там, у далеких країнах? А може, ти вирішив узяти його за барки й віднести на місце, як те цуценя, що вилізло з псарні?

Він доїдає плід, дбайливо загортає сир у тканину й ховає ножа. Встає, постогнуючи, й витирає долоні об штани.

— А тепер світ палає чи от-от опиниться у вогні. Ти сидиш у Стовбурі й думаєш, як би сотворити жолудь, а Дієвець робить, що йому заманеться, і скоро вирішить, що пора знайти це твоє дерево. Це вже близько. Нічого не вирішилося, стало тільки гірше. — Він підводить руку й виставляє її убік вершин, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи, туди, куди вказує довга тінь дерева. Тінь, що нагадує ніж. — Дивися на схід, Той, Хто Спить у Дереві. Дивися на дим палаючих обійсть. Послухай Щурячого Музики, який уночі виманює з дому дітей. Дивися, як дикі звірі йдуть за голосом його сопілки прямо до Зміїв під ніж. Сіль уже коштує більше за золото. Зміям потрібно багато м’яса, а це значить, що коли мине зима, вони підуть на Узбережжя. Дивися й сиди в дереві. Дивися, як розгорається війна богів, після якої постане інший світ. Час неволі близько. Час трупів, Зміїв і вовчого виття. Настане світанок, якого навіть дерева не захочуть побачити.

Він іде до свого одноосевого воза, припіднімає брудну попону й нишпорить рукою серед згортків, барилець і лахміття. Нарешті повертається й показує коротку масивну сокиру із широким лезом і потужним обухом.

«KILL ME».

Дерево не рухає жодною Гілкою. Дерева не можуть рухатися, хіба що повіє вітер. Дерево нерухоме. Віддане мертвоті деревини. Це задерев’янілий гнів. Це струхлявілий розпач.

Дерево — це дерево.

Карлик ще раз витирає долоні об штани і з зусиллям підіймає сокиру.

А потім перевертає її й валить обухом по древку застряглого в Стовбурі срібного ясеневого списа, ніби забиває цвях. Дерев’яне гупання заглушає мовчання крижаного повітря осені. І так знову і знову.

Десь високо каркає ворон. Невдовзі чути скрип, який звучить, немов розпачливий протяжний стогін. Тріскаються затиснуті навколо древка луб’яні волокна й білі пласти камбію. Гладким Стовбуром із кривавими слідами долонь тече струмінь соку. Спис піддається, входить у Стовбур дедалі глибше.

Не чути страхітливого дикого вереску, ніщо не відлунює, не перекочується горами. Дерево мовчить.

Дерево — це дерево.

Спис вбивається в Стовбур все глибше, аж по розтрощену обухом кінцівку древка. Вороняча Тінь відкладає сокиру й обходить Стовбур. Впирається ногою, стогне від напруження, але дерев’яний прут сидить дуже міцно. Його тримає увесь поперечник Стовбура. Карлик смикає древком угору і вниз. Обережно, але сильно. Намагається розхитати твердий ясеневий кілок у рані Дерева, наче хворий зуб, але не хоче його зламати. Не чути хрипіння, крику, схлипувань і благань про милість.

Дерево — це дерево.

Дерева не кричать.

Чути тільки тріщання волокон. Карлик падає навзнак, спис котиться по землі.

— Я продаю предмети, що діють, — пояснює він, тяжко спинаючись на ноги. — Не знаю, що воно таке, але відчуваю, що це щось потужне. Може, він накличе на власника лихо, а може, ніколи не схибить, якщо метнути ним у бевзя. А може, перетворить його на дерево? Назву його Списом Бовдурів.

Він крутить спис у руці, вкладає його під пахву, а тоді проводить поглядом уздовж древка. Зрештою спирає його об землю й великим пальцем критично досліджує стан наконечника.

— Колись ти просив моєї поради, Той, Хто Спить у Дереві. І тепер я тобі її дам. Нам уже не зіграти на неї в короля. Ти програв свою партію. А знаєш, що робити, щоб виграти, коли вже все програно?

Він закидає списа на віз і засовує його між клунки, але древко все одно стирчить назад із невеликої скрині. Слід було б пов’язати на нього червону ганчірку. — Треба змахнути фігури й розставити їх знову. Коли гра програна, виграти можна, лише починаючи спочатку.

Він сідає біля воза, спираючись об колесо, і грається сокирою, перекидає її між колінами.

— Я дам тобі пораду. Послухай, може, з цього буде щось путнє, хоч я й сумніваюся. Ніхто не може витягнути тебе з дерева, так само, як ніхто не міг показати Дієвцю з риб’ячими очима, як оживити залізні шипи. Він перетнув країну в одному каптані, навіть без меча. Ходить, де забажає, і тепер йому вклоняються сотні Зміїв. Він сидить у своєму залізному обійсті з кіс і сокир, а ти дрімаєш у дереві й на тебе справляють нужду вовки. Чому до цього дійшло? Чим він відрізняється від тебе? Ви настільки різні там, звідки прийшли? Він наказує туману, витворює з нього потвор і насилає на Зміїв божевілля, а ти хочеш управитися з ним, просто швидко діставши меча? Ви обидва прийшли ззовні. І ти, і він. Він порушив рівновагу світу. Він — немов ніж, який всадили в дошку для короля. Коли люди грають на високу ставку, хтось, буває, тягнеться по залізо. Проливається кров і хтось згрібає гроші. Чи все ж він виграв партію? Триває війна богів. Є ті, кому це на руку. І є ті, хто хоче, щоби світ знову був дошкою для короля, а не боєм на ножах. Над тобою раятимуть, але ради їхні ніяк не допоможуть, поки ти спиш у дереві. Тобі треба пробудитись. Або стовбич тут аж поки Дієвець з риб’ячими очима обіллє твій стовбур драконячою олією. Прокинься, Той, Хто Спить у Дереві. Така моя порада.

Він відв’язує свою жирафувату окапі й розплутує віжки. Колеса воза починають скрипіти, підвода обережно котиться похилою стежкою. Вороняча Тінь іде поруч, раптом тягне поводи й зупиняється. Довго щось шукає на возі, перекидаючи клунки.

— Ти дав мені Спис Бовдурів, Той, Хто Спить у Дереві. Я маю дати тобі щось натомість.

Він розшнуровує шкіряну торбу, а потім обережно дістає щось, що виглядає як безформна пурпурова порхавка, поросла жовтими колючками. Карлик підкидає її в долоні й раптом одним упевненим рухом жбурляє з розмаху прямо в дерев’яне обличчя, що увінчує Стовбур, між дві високі аж до бурих осінніх хмар Гілки.

Гриб порскає об кору, залишаючи пляму яскравого соку й розсипаючи хмару жовтих спор. Вороняча Тінь гиготить, стріпує віжками й прямує стежкою вниз, поза межі світу, намагаючись стримати свій візок.

— Прокинься, Той, Хто Спить у Дереві! — кричить він іще раз через плече.

А потім западає холодна імлиста тиша гірської осені. Захід сонця розмальовує харкотиння сніжних ковпаків кривавою барвою.

Прокинься. Легко сказати.

Дерево не може ні поворухнутися, ні розколотися, ні перевернутися на інший бік. Дерево може рости, може повертати Листя до сонця, може його скидати, коли приходить осінній холод. Може поглинати вуглекислий газ із повітря, висмоктувати з ґрунту воду із мінеральними солями, може живитися солодким світлом сонця. Може також мовчати, існувати й бажати.

Дерево стоїть нерухомо. Воно досі Дерево, але щось змінилося. Зник спис, що прошивав його навиліт. З’явилася кругла рана з пошарпаними краями, два криваві сліди відтиснених долонь і пляма на місці, куди потрапив дивакуватий гриб.

Якщо терпляче почекати, то, може, хтось кінчиком ножа ще й нашкрябає сердечко.

Однак змінилося щось іще. Щось зі сфери тих речей, яких не побачиш зором.

У повітрі галявини ховається щось зловісне. Щось, чого раніше не було. Ворони здіймаються й кружляють над схилом із таким вереском, ніби хтось роздирає на клапті чорне шмаття. Попри холод повітря дрижить і вібрує, немов у велику спеку.

Вовки, які повертаються з приходом ночі, теж зупиняються, як укопані. Це велетенські звірі — по три метри у довжину і з потужними іклами, але навіть вони бояться. Притискають вуха до голови, наїжачують лев’ячі коміри хутра. Ватажок зграї обережно принюхується, гарчить і шкірить зуби, поглядаючи боком на Дерево, на пляму паморозі, яка виростає навколо Стовбура, ніби Дерево пустило в ґрунт рідкий азот.

Зрештою він ступає кілька обережних кроків і, принюхуючись, на обважнілих лапах підходить до місця, де лежать іще недоїдені трупи Людей Вогню.

Дерево мовчить.

Однак прагнення Дерева звільнити застиглий у пластах і волокнах камбію гнів, виплюнути ув’язнену в деревині людину здається просто відчутним на дотик. Пронизуючи нічне повітря холодом, на галявину раптом заповзають пасма туману. Він звивається між Гілок, парує на Стовбурі, просочується з ґрунту. Холодний туман. Дуже холодний.

Почувши жахливе скавучання й писк вовка, зграя, що обачно чекає поруч, кидається навтіки. Великий, немов теля, вовк звивається й борсається на галявині й квилить від жаху, ніби проковтнув розжарену вуглину. У конвульсіях падає на землю, скручується в немислимих для чотирилапих позах, злітає всім тілом у повітря. Це нагадує божевільний танок, який міг би здатися смішним, якби не акомпанемент страхітливого скавучання конаючого звіра. Наче невидимий велет бавиться вовком, змушуючи ходити на двох лапах і танцювати. Одне око вибухає від підвищеного внутрішньочерепного тиску, язик жмутом звисає з писка, а під вовчою шкірою м’язи звиваються, як нажахані змії. Невидимий велет намагається зім’яти бідну тварину, як пластилін, і зліпити з неї людиноподібну карикатуру. Чути, як із глухим хрустом ламаються ребра, як тріщать суглоби. А понад усе — жаске скавучання й хрипи. Якусь мить здається, що невидимий титан переможе. Вовк у вертикальній позі, ніби прицвяхований до повітряного хреста, із розправленими й поламаними лапами, якусь мить нагадує гротескного вовкулаку. Його писок пульсує, неначе щось ізсередини намагається змінити його форму.

Навколо сновигають пасма туману, тріщать незначні електричні розряди, здається, що земля дрижить і вібрує. Галявину сковує раптова, передчасна паморозь.

Стоячи посеред галявини, вовкулака весь час шарпається в невидимих міцних лапах, які розминають його, немов глину. На долю секунди у вирі хрускоту кісток і бризок крові писок змінює форму, виявляючи страхітливу карикатуру чоловічого обличчя, спотвореного несамовитим болем. Це триває мить, після чого нещасна понівечена істота гепається на землю, як лантух, і раптом знову стає вовком. Він скалічений, роздертий на клоччя, без жодної цілої кістки, ніби його переїхав гірничий комбайн.

Дерево мовчить.

Дерево не може встати, не може поворухнути жодною Гілкою, не може виплюнути вшиту в камбій і луб’я людину. Але Дерево не втомлюється. І ніколи не здається.

Верства туману зміїться над галявиною, коливаючись, немов каламутна біла вода. Дрижить земля. Дрібне каміння відколюється від узгір’я і градом сиплеться у провалля.

Устань і йди!

Прокинься!

Чути шелест, і подзьобані воронами, розшарпані вовчими іклами Люди Вогню починають рухатися. Підводять розтовчені черепи з облізлою шкірою, зиркають кривавими дірками очних ям. Вони рухаються наосліп, хробакувато, намагаються повзти, тягнучи клоччя кінцівок, розсипаючи довкола червів і жуків, які вже встигли оселитися в їхніх нутрощах. Один із трупів обважніло підводиться із землі й силкується, хитаючись, зіп’ятися на ноги. Інший намагається кульгаво йти кудись уперед, але йому бракує правої ноги, яку відгризли вовки. Він падає просто в провалля і зникає в пітьмі; знизу чути гуркіт осипу й спадаючого каміння, але решта йде геть. Іде мертвим ритмічним кроком кудись у ніч. У темряву й пасма туману.

Угорі страхітливо, сповненими жаху голосами кричать ворони.

Дерево не втомлюється. Не здається.

Стовбур покривається кошлатим грибом паморозі, Гілки огортає пухнастий білий іній, один із валунів раптом вибухає, розпирскуючи довкола хмару пороху й свистячих уламків, а на місці залишається незавершена скульптура чоловіка на колінах із продовгуватим обличчям, спотвореним болем. Скульптура схожа на крик. Вона схожа на алегорію народження.

Узгір’я дрижить. Чути, як униз по схилу сиплеться каміння, як із тріском відколюються камінні брили, як гучно в долину сходить кам’яна лавина.

Устань!

Іди!

Прокинься!

Поверхню струмка поблизу раптом устеляє зграя срібних зблисків, невеличкі рибки, блимаючи, як монети, втікають на берег і розпачливо вистрибують із глибин, а вода за мить починає кипіти.

Із лісу просочується густий крижаний опар, звивається узгір’ям, немов величезна змія, повзе прямо на галявину, щоб проковтнути її разом із Деревом, стежкою і сімдесятьма трьома артритно повикручуваними кущами.

Це триває довго. Дуже довго. Але Дерево не втомлюється.

Не здається. Дерево — це дерево.

Уранці туман зникає. Розчиняється, всотується у валуни і стовбур. Навіть іній тане. Залишається тільки скульптура чоловіка на колінах, потріскана земля й наче зсередини розвалені стовбури сусідніх дерев. А ще шість ясенів, що ростуть у різних місцях навколо. Ясені, яких учора ще не було.

Усі вони виглядають так, ніби проковтнули людину з перекошеним від болю обличчям. Гілки скидаються на простягнуті до неба руки. Фігури застигли в різних позах, немов у задерев’янілому танечному хороводі. Як заморожені фази конвульсивних рухів бідолахи. Деякі стовбури прошиває гілка, схожа на спис, у інших посередині видно дупло у формі круглої рваної рани.

Земля навколо потріскана, перемішана з потовченим камінням, ніби дерева виросли з одного поштовху, за долю секунди, розбиваючи на друзки все, що стояло у них на шляху.

За винятком цього на галявині панує спокій. Тільки ворони страшно каркають, боячись на неї сідати.

Різке світло світанку, розтяте на смужки отворами жалюзі, гладенька постіль, під вікном посвистує старий кондиціонер, невідомо звідки просочується настирний запах лаванди. Де я?

Лаванда.

Поросла фіолетовими кущами височина, вкрита насипами білих валунів. Пінії й лаванда. Вона лежить у снопах біля кам’яної олієдавильні, з якої лине тяжкий лавандовий чад.

Лавандовий чад.

Лавандові поля.

Гвар.

Дім.

Я встаю. Голий, лискучий від поту, попри кондиціонер, який астматично свистить під вікном. У мене гуде в голові і я, здається, пітнію ракією. Погано. Нічого не пам’ятаю, але мене це якось не хвилює. У мене немає сил хвилюватися.

Я відсуваю двері й виходжу на терасу.

Піді мною вулиця, залита вранішнім жаром, на ній повно людей, які неспішно кудись прямують, перед очима, у протоці, рух, ніби на автостраді. Яхти розминаються, розтинаючи смарагдові хвилі з лопотінням вітрил, на горизонті суне гігантський корабель на повітряній подушці «Ядролінії». Крони пальм коливаються на вітрі.

Кахлі на терасі припікають, немов кухонна бляха.

Смаглява, як сарна, зграбна, чорноока офіціантка, що розставляє у кав’ярні внизу стільці, дивиться на мене й хихотить.

— Dobar dan, Vučko!

— Dobar dan, Milenko. Može espresso?

— Može. Zaszto ne imaš hlačі?

Господи Боже, я ж голий. Роблю крок назад, Мілена вибухає злостивим сміхом.

— Oprosti, Milena.

— Polako, Polakol Kuham kavu.

Я йду в душ і безкінечно довго миюся. Мені здається, що я не мився кілька місяців. Чищу зуби, не виходячи з-під струменів води, що летять із восьми сопел, натираюся гелем для душу із кедровим запахом. Не зважаю на безбожні ціни на воду на Гварі, лічильник у ванні хтиво намотує куну за куною.

Я відчуваю сильний, гнітючий біль десь у грудній клітині. Ще й стріляє щось у нозі. Невже вивихнув? Коли? Масажую грудину й переконую себе, що це неврологія. Ну, не буде ж у мене інфаркту. Я щойно після склерофагової терапії, у мене серце, як у двадцятирічного.

Швидко вдягаюся, відчуваю, як до мене повертається життя. Залиту блиском вулицю все ж неможливо витримати без темних окулярів. Я сідаю у тіні парасолі біля стіни й зворушено дивлюся на круглий чистий столик. Мені здається, ніби я прокинувся від страшного сну. Мені все приносить радість. Безкінечний хоровод туристів, що суне на площу біля пристані, вітер у пальмових гілках, біло-червоні парасолі пива «Карловачко». Кінець «сухого закону». Повернулася реклама пива, знову відкрилися коноби й з’явилися сталеві фірмові попільнички, які всотують дим. Свобода. Ми знову дорослі.

Я радію навіть тому, що маленька чашечка знову легальної кави з італійської кава-машини «Альфредо» бездоганно чиста. І ось я можу покласти в неї два кубики справжнього цукру.

— Milenko, može orangina, kruk і sałata od hobotnice?

— Može, Vučkol Sigurno!

— Hvala!

Чорна, як смола, кава вкрита шаром густої бежевої пінки. Запах міцної масної арабіки. І тільки десь глибоко в душі — тінь тривоги. Незбагненний морок. Враження, що щось тут не так. Щось із моєю головою. Усе так, як і має бути, а все ж мій мозок працює, ніби перемелений. Уламки розділені гнітючою непам’яттю. Де я був учора? Хто я? Відколи знову стало нормально? Я сиджу в конобі, а це значить, що «оксамитовий турботливий тоталітаризм» зник. Не пам’ятаю, коли. Після Паливної війни? Що я тоді робив? Що я робив учора? Як опинився тут?

— Milena, imaš cigarety?

— Imam! Larsy hočeš?

Вони знову легальні?

Підношу чашку до губ, але перш ніж встигаю зробити ковток, білий фаянс розколюється у моїй руці, кава хлюпає на тротуар, а я миттєво відсмикую ноги, щоб урятувати світлі штани.

Він безцеремонно підсідає за столик, підсовує собі стілець. Великий сивуватий чоловік у капелюсі та яскраво-червоній шовковій сорочці. Під її розхристаними полами видно смагляві волохаті груди, обвішані купою золотих ланцюжків і підвісок. Він не схожий на хорвата. Серб? Циган? Турок? Я кидаю на нього роздратований погляд і раптом кам’янію. У нього лише одне око, зате зовсім чорне — ані сліду білків, лише подовгувата смоляна крапля. Друге ховається за круглою кістяною пластинкою, що тримається на шкіряних ремінцях. На пальцях, що лежать на лискучій ебеновій тростині, увінчаній срібною воронячою головою, поблискують сигнети. На голові — оригінальний білий «Стетсон», плетений із панамської рафії.

— Тут безліч вільних столиків, друже, — проціджую я. Ще й каву мені розлив. Невже я схожий на окуліста? Навіщо страхати мене тим своїм кривавим оком?

— Прокинься, Той, Хто Спить У Дереві, — гарчить він сердито. — На тебе чекають.

Ну, привіт. Dobrodošli. Божевільний.

— Пробачте, я снідаю. Може, ви пошукаєте когось іншого? Клініка — у той бік. За ribaricom.

Він випростовується на стільці, кладе два пальці в рота й видає страхітливий свист. Умить під оглушливе каркання й лопотіння тисяч крил небо стає чорним. Я дивлюся вгору й бачу птахів. Величезна, розтягнута на весь небосхил зграя великих, як гуси, смолистих чорних круків. Вони сідають на дахи, на щогли яхт, на крони пальм, на голови й плечі перехожих, що несподівано завмерли, немов манекени. Ворони затуляють навіть яскравий блиск балканського сонця. Я не можу видушити ані слова. Чую невгаваюче каркання, ніби хтось роздирає на клапті чорне шмаття. Усе застигає, немов у бурштині. Рухаються тільки ворони. Сідають на плечі й голову Мілени, яка стоїть у дверях коноби з підносом у руках. Великий ворон лопоче крилами, розвиваючи її волосся, й жадібно пожирає мій салат із восьминога, другий сідає на плече дівчини й одним рухом сірого, величезного, як вістря чекана, дзьоба викльовує сарняче око. Мілена стоїть нерухомо, не завершивши кроку, по смаглявій щоці тече цівка крові — аж до білої скам’янілої усмішки.

Мій рот роззявлений, а горло раптом стало старою деревиною.

— Що це за відчуття, коли хтось приходить і підпалює твій світ, Той, Хто Спить у Дереві? — питає чоловік.

Я заціпеніло мовчу.. Не знаю, де я. Не знаю, хто я.

Чоловік підводиться, заходить у конобу, безцеремонно протискаючись повз скам’янілу, скалічену, закривавлену Мілен, потім знімає зі стіни рекламу «Ґіннесса» — обрамлене холодними сецесійними узорами дзеркало.

— Глянь на себе, Той, Хто Спить у Дереві, — каже він. — Подивися у свої очі.

Я машинально дивлюсь і за срібною голограмою з написом «Ґіннесс» бачу дивне, чуже обличчя. Схоже на моє, але все ж чуже. Видовжене, майже кінське, з вузьким, як плавець риби, носом, із вузькими, але довгими, прилеглими до голови вухами, а також очі. Очі. Як у нього, залиті темним коричнево-горіховим кольором, що нагадують смажений мигдаль. Це я? Хто я такий?

Я сиджу, немов дерев’яна статуя.

Я — Вуко Драккайнен. Син Аакі Драккайнена й Аніти Островської.

Ні.

Я — Ульф Ніт’їсефні. Нічний Подорожній.

Мідґаард.

Дерево.

Я починаю кричати.

Не хочу прокидатися.

Не хочу.

Увесь світ сповиває смолиста тінь тисячі воронів.

Вороняча тінь.

Гучне каркання.

Я безвільно йду за ним, ми протискаємося між застиглими, як у стоп-кадрі, туристами, серед лопотіння воронячих крил. Він піднімає свою ідіотську тростину й безпардонно розсовує групку нерухомих японців.

Ідемо.

Він веде до готелю, скляні двері гучно розсуваються. Я відчуваю на обличчі подмух прохолодного повітря з-під кондиціонера. Цигано-турок із воронячою тінню владно йде через вестибюль, потім через ресторан, ще одні двері попереду розсуваються й відкривають нам терасу.

Я заходжу за ним услід і раптом опиняюсь у великій майстерні. Немає тераси, немає виду на затоку, лише викладене заляпаною мастилом плиткою приміщення, піч, що видає монотонне бухкання, і кран, що подзвонює ланцюгами під стелею. Лупає керований за допомогою комп’ютера відбійний молоток, якийсь великий бородатий добродій із закритим дзеркальною маскою обличчям і навігаційною рукавицею на руці схиляється над складною сталевою конструкцією, механічна рука із соплом зварювального апарата на кінцівці звисає зі стелі й періодично стріляє жмутками іскор серед металевих кишок.

— Вимкни це, Укко! — горлає мій провідник. — Тут же збожеволіти можна! Ми мали поговорити!

Бородань повертає до нас дзеркальну маску й, очевидно, мовчки дивиться на нас. Розчепірює пальці. Молот завмирає, токарка душиться затихаючим свистом, зварювальний апарат раптом складає руки й гасить дзьоба, що плюється ацетиленовим вогнем, потім від’їжджає під стелю, схожий на сталевого богомола. Западає тиша, тільки у мене у вухах дзвенить.

Я знаю це місце.

Це майстерня дядька Атілаайнена. Навіть привезені з Америки, схожі на хромовані фортепіано хайвеймени, що стоять навколо, ті самі, що й тоді, у дитинстві.

Чоловік на ім’я Укко підіймає дзеркальну маску з обличчя й посуває її на потилицю, після чого кивком голови вказує на підсобку. Малу комірчину зі столом і комп’ютером, із рекламами якихось замінно-запасних частин на стінах і календарем, що є образою жінок, бо зображає їх як сексуальні об’єкти.

Сісти тут ніде.

— Я прийшов не за сокирою чи підковами, Ковалю, — бурчить Вороняча Тінь. — Треба порадитися.

Коваль відкриває невеличкий чеський холодильник і виймає дві банки пива. Собі й Воронячій Тіні. Мене це зачіпає.

— Це той? — питає Коваль, радше риторично. — Ображаєш, Вороне. Це типу наша надія? Приблуда, заклятий у дерево? Ще один приплентач?

Він із шипінням відкриває банку, пінка всотується в кошлату бороду.

Коваль п’є, мій провідник сідає на пластиковий стілець для клієнтів і також відкриває пиво. Його очі заливає глибоководний морський фіолет.

— А як справи у твоїх Людей Вогню, Ковалю? Ми ще побачимо цієї весни танець дівчат із полум’ям на честь повернення Світла? Чи, може, вічний морок, згарища та Зміїв?

— Зараз ти мені скажеш, що світ змінюється. Наче тобі невідомо, до чого це веде. У нас проблема, Вороне, — роздратовано цідить Коваль. Він клацає пальцями і на його долоні з’являється пломінь. Малий виткий пломінь, немов із таблетки сухого спирту. Чоловік ним грається, машинально виліплює фігуру дівчини в танці, а потім якусь мить за нею спостерігає. Вогняна постать в’ється між його пальцями, ніби танцює на жердині. Коваль дмухає і пломінь зникає. — Наша проблема полягає в чужих, які крадуть Пісні, порушують правила й руйнують рівновагу. У тих, що приїхали із силою, про яку самі поняття не мають, роблять, що їм тільки заманеться, й розносять цей світ у пух і прах. На щастя, є ще Купець, Волоцюга, Приятель Людей, у якого з’явилась ідея. І ця ідея полягає в тому, щоб до цієї суміші додати ще й божевільного зі смолоскипом. Якщо в хліві завелись лисиці, впускаєш туди вовка. Вовк задушить лисиць, а потім гуси заклюють вовка. Хіба що вовк схилиться перед птахами й піде собі геть. Я щось пропустив? У мене багато роботи, Вороне. Моя відповідь: ні. Чужий у дереві — безпечний чужий. Знешкоджений. Це вирішена проблема.

— Оті — не самі, — підвищує голос циган. — У них є союзники з нашого боку. Ці чужі вже стали частиною світу і хтось їх використовує. Проти нас. Може, поговориш зі Змієм?

— То ми маємо бути такими ж, як вони? Визнати, що без шарлатанства ми з ними не впораємося?

— Бо не впораємося. Що ти протиставиш Пісням, які пускають у діло направо й наліво? Я тобі скажу, що ти зробиш. Спустишся сам і сам почнеш співати. Хіба це буде за правилами? А знаєш, що буде далі? Оті зроблять так само. Змій, Псюра, Рух, Мороз і решта. Думаєш, вони не наважаться? Один за одним. Зараз основні правила ще не порушені. У нас є Ті, Хто Діють, але поки що ніхто з нас не почав. Це вони. Оті. Чужі. Це вони порушують правила. У нас криза, але ще не війна. Ти даси їм привід для війни. Вони про це мріють. Я ж пропоную дещо інше. Це ще один чужий, так. Але він прибув сюди для того, щоб повернути рівновагу. Даймо йому таку можливість.

У мене болять ноги. І я починаю біситися. Стискаю щелепи.

Порпаюсь у кишенях і зрештою знаходжу пачку «Ларсів». Ну, давай, старий, скажи, що тут не можна курити. Давай, перепаскудь мені день, гнидо. І побачиш, що буде.

Він мене ігнорує. Вороняча Тінь також.

Коваль бере велику викрутку і в задумі обкручує її навколо пальця, як шматок гуми.

— Із ким ти вже говорив?

— Ти перший. Ходімо до них разом.

Викрутка перетворюється на дуже товсту пружину.

— Хто ще хоче поговорити? — питає зрештою Укко.

— Дика й Самум.

— То він живий? Він уже все втратив.

— Я чув, що він злякався того, що відбувається, і хоче повернутися.

— Звідти, куди він пішов, радше не повертаються.

— А все ж.

Я відкашлююсь, струшую стовпчик попелу й сідаю навпочіпки під стіною. Усе даремно. Мене не існує. Мене не видно.

Коваль забиває зігнуту кренделем викрутку в стільницю і встає.

Ми виходимо через розсувні двері, за якими має бути паркінґ, а потім шосе до Рованіемі, що звивається фйордом серед сосен і беріз. Обидва великі цабе йдуть перші, а я скромно плентаюся позаду. Невидимий, неважливий. У мені все закипає. Мені не подобаються їхні правила, мене бісить ця розмова з купою банальностей про речі, яких я взагалі не розумію.

Якби я відкрив рота, вони б мене проігнорували. Як десятирічку, який втручається в дорослу розмову, якої не розуміє.

І слушно.

Я справді не розумію.

За дверима ангара немає парковки зі столітніми розцяцькованими кадилаками, шевроле й б’юїками, в які дядько Атілаайнен вставляв водневі турбодвигуни Ванкеля й електроніку. Поколіннями більшість історичного виробництва автомобільної промисловості з Детройта спочивала або на дикому кладовищі Куби, або потрапляла в рай Фінляндії.

Там узагалі немає Карелії.

Є сенегальська база Французького Іноземного легіону в Ель-Хамма. Третій полк повітряної кавалерії. Море піску, стара казба, на вигляд як напівобсипаний пісочний замок, низка бараків, лисуваті пальми й греблі з пінобетону, наїжачені самострілами, дула безперестанку рухаються, зиркаючи більмами датчиків, винюхують щось на горизонті.

За лінією коробок-бараків сідає вертоліт медичної евакуації. Його корпусом переливаються розмиті візерунки з брунатних, жовтих і дрислякових пікселів. Лопаті вертольота підіймають хмару пустельної куряви, чути пульсуюче гудіння прискорювача. Група легіонерів у охолоджуючих комбінезонах підтюпцем біжить убік їдальні, співаючи хором «Allouette».

Ми йдемо, пригнувшись, під вихорами піску, що сиплеться в очі, під тягарем пекельного жару. Грузнемо в піску по кісточки.

Минаємо форт і тупцяємо до великого брунатного намету, розкладеного тут же за територією бази. Бордель, якщо я добре пам’ятаю. Нелегальний, звісно.

«Весь мир бардак, все люди — бляди», — як любив повторювати сержант Шевалю.

Усередині розкладні столики на козлах зіставлені в довгий ряд, похідні стільці, самоохолоджувальні пляшки. Під стіною кашляє й плюється водою малий кондиціонер. Буде гулянка.

За столом сидить лише один чоловік у смугастому бурнусі, смагляві долоні, що видніються з-під сукна, бавляться вигнутим туарезьким ножем, прикрита білим зношеним кепі голова ховається в тіні.

— Давно ми не бачилися, Самуме, — каже Коваль. Він задихався і, здається, вже втратив терпіння. — Ми не могли зустрітися нормально? Навіщо ця комедія?

— Я беру те, що є, — бурчить бедуїн у кепі, тут же знімає головний убір і кидає його на стіл, виставляючи нашим поглядам великовуху пасмисту морду чи то шакала, чи то пантери. — У мене немає ні сил, ні часу порпатись у снах. Сюди мені найближче. Це отой?

Це він про мене. Це я той «отой».

Мені представитися? Як? Капрал Островський?

— І що ви про це думаєте? — питає дівчина, відгортаючи полотнище намету. Вона дивакувато вбрана, неначе зійшла з плакату часів XX століття — такого, які збирав мій батько. На ній парашутні черевики, порвані панчохи в сіточку на поясі й розстібнута тактична жилетка, обвішана спорядженням. Є фляга, шість магазинів, гранати, бойовий ніж, кобура. Але поза цим дівчина гола. У неї коротка стрижка, а обличчя перетинають камуфляжні смужки. На передпліччі — татуювання з черепом. Тьолка-командос.

— Тобі ідеально пасує, — цідить Вороняча Тінь, обмахуючись руками.

— Похіть і війна, — хихотить дівчина. — Моя стихія. Гарна сорочка, Вороне.

Вороняча Тінь спльовує крізь зуби й підсовує до себе пачку данських крекерів із водоростей.

Я беру розкладний туристичний стілець, пляшку мінералки й сідаю віддалік від столу.

Мені на це насрати.

Я — дерево. Що ще зі мною можуть зробити? Зрубати, попиляти на дошки й склепати з мене нужник?

Принаймні щось відбувається. Не доводиться дивитись на вершини гір, що горнуться одна до одної, як ті сідниці, вкриті харкотинням льоду. Будь-що краще, ніж це.

— Гляньте на нього, — каже Вороняча Тінь. — Відчуйте його гнів. Посмакуйте його обурення. Задумайтесь. Кажу вам: звільнімо його, хай поприбирає за своїми. Іншого йому й не треба.

— Він надто слабкий, — каже песиголовий туарег. — І він один. Ті прибули, щоб дізнатися. А залишилися, щоб ліпити світ на свій розсуд. Щоб діяти. Із ним може бути так само. Так уже з ними є. З усіма. Пісні самі до них липнуть.

— Цього ми не знаємо, — втручається Коваль. — Ми не знаємо, чому сталося те, що сталося. Може, він інший.

«Чому сталося те, що сталося». Як вишукано. Просто віртуоз тавтології.

— Якщо він буде діяти, з ним може статися те саме. Якщо не буде діяти, загине. У будь-якому разі погано. Кажу вам.

— Давайте довіримось долі. Воєнному щастю, — хихотить дівчина. — Принаймні щось розворушить це болітце. Якщо ми нічого не зробимо, це зроблять за нас. Так чи сяк, закінчиться все однаково. А він мені подобається. Вміє битися і вміє трахатися. Відчуваю, у нього давно не було жінки.

— Я й далі наполягаю, що ми маємо чинити, як слід, — хитає головою Коваль. — Ми не виправимо ситуації, порушуючи ще одне правило. Давайте вб’ємо його, швидко й безболісно. А потім робімо так, як маємо.

— Ще раз: ми не порушуємо правил! — сердиться Вороняча Тінь. — Це вони їх порушують. Цей чужий, — тикає у мене крекером, — це єдиний елемент, який у все це вписується. Він не один із нас і має якийсь шанс. Останній і для нас самих, нагадую.

Я підводжусь. Усяка гулянка колись закінчується.

— Якщо я добре втямив, то ваша проблема — мої земляки. — На мене переводять сконфужені й очманілі погляди, неначе це заговорив кондиціонер. — А також те, що вони опанували ці так звані Пісні. Правильно я розумію, що так вони здобули забагато могутності, влади, сили чи що воно там таке? Це так ви впорядковуєте свій світ? Ці грьобані Пісні, як я бачу, валяються під ногами, а коли хтось їх підбирає, ви впадаєте в істерику й побиваєтесь через невідомо які правила. Може, хтось мав би вам сказати, що в житті не так вже й багато непорушних правил? Чого ви боїтеся? Що я також стану магом і почну перетворювати людей на кроликів чи літати на лопаті? Ну, то буде вам один маг, а не кілька. Якщо ви хочете, щоб я вам допоміг, дайте мені належну інформацію. Локалізація, середовище, можливості об’єкта. Поясніть мені, де мої земляки і що з ними сталося. Будь ласка, дайте мені інструкцію до Пісень богів і явища холодного туману. Як ні, то панькайтесь собі далі. Я виберуся з цього дерева й заберу їх звідси. А якщо не вийде — повбиваю. Або залишусь і заквітну на весну.

Пріоритет моєї місії — відновлення рівноваги вашого світу. А всі ці тумани, балакучі відра, гноми, ельфи й кобилячі голови мені до сраки. Якщо ви скажете, що зможете допомогти, лише якщо я зав’яжу яйце у вузол, витешу батіг із льоду чи ще якусь дурню — мені також до сраки. Такі пироги. Я вам більше скажу, всі ці речі в моїй сраці уже так далеко, що там із легкістю поміститесь і ви.

Я в житті не бачив банди таких недолугих богів. До побачення. Hvala. На все добре, пане Глюче, доброго здоров’ячка, пані Марення, прощавайте, пане Кошмаре. Тінь, подякуй товариству, ми забираємось. Увімкни, будь ласка, знову Твар, поверни око Міленці й поприбирай ворон. Ти розлив мою каву, jebem ti majku!

Запала мовчанка. Вони далі витріщаються на мене, ніби я станцював стриптиз перед Папою Римським.

— Гм, — каже Коваль, — мені це навіть подобається. Люблю таких. Говорить коротко й по суті. Помізкуймо.

— Я пішов, — оголошую. — Раптом що, ви знаєте, де я росту. У мене й без вас повно роботи, треба скинути листя. Осінь, самі розумієте. А я сиджу, склавши гілляки.

— Добре, — каже шакал у кепі. — Ти поки вільний. Ми порадимось і вирішимо. Якщо ми вирішимо тебе вбити, ти це відчуєш.

Виходжу з намету. Я також люблю, коли говорять коротко й по суті.

Видно дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби до них приклав руку майстер бонсай. Розкидані навколо біло-сірі брили вапняних валунів, синюваті, як зіпсоване м’ясо. Сяйливе харкотиння сніжних ковпаків на вершинах, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи. Шість покручених ясенів, розсипаних то тут, то там по галявині. Кожен виглядає так, ніби проковтнув людину, застиглу в конвульсивному русі.

Дерево аж вібрує від концентрованої сили. Його оточує німб дрижачого повітря й пляма ворсистої паморозі, що сковує валуни, суху траву й кущі.

Високо вгорі поволі наростає важка хмара, схожа на ковадло. Насичене парою й вібраціями повітря пробурює тунель аж до стратосфери, де миттєво охолоджується. Викинуті на краї повітряного циліндра кульки льоду знову спадають на гаряче денце хмари. Перетворюються на пару, яку засмоктує всередину тунелю, і знову мчать угору, щоб у крижаних шарах атмосфери перетворитися на тяжкі груди льоду, і так без кінця. Усередину вгору, назовні вниз. Тунель усередині хмари перетворюється на гігантський конденсатор. Переповнений вільними електронами, аж важкий від позитивних зарядів. Різниця потенціалів електричного поля між хмарою і поверхнею землі росте щосекунди.

Усе прагне вирівнювання. Рівноваги. А її порушують. Різниця потенціалів сягає мільйонів фарадів, її стає неможливо витримувати. Усе вібрує енергією. Розбурханим електричним гнівом.

На вершечку Дерева на кілька наносекунд з’являється маленький, вигнутий, як змія, перший розряд. Порскає вгору й замикає коло. Величезний водоспад енергії летить униз, протікаючи крізь Дерево, через коріння углиб землі. Якусь секунду між хмарою й верхівкою Дерева зі страхітливим тріском в’ється сліпуча, гігантська змія плазми.

Гуркіт грому котиться горами, потужно, немов тріснуло саме небо.

Залишається тільки рознесений, обсмалений оцупок Стовбура, що гуде помаранчевим вогнем.

А потім на все спадає стіна води.

Розділ 2.

Вежа

Праматір Матерів

обігни нас колом!

Самиць Самице

відкрий нам свій дім!

Зітри наші душі,

з’їж серця наші.

Єднання таке солодке!

Єднання — величне!

Введи нас в оману,

підкори волю нашу.

Ти — саме світло,

ти — лоно!

Поглинь нас!

Час поглинь!

Нехай палають дні

І змовкнуть сни.

Волога! Темінь! Єднання!

Амітрайська Пісня Жертвопринесення[2]

Містечко було невелике. Розміром із селище. Уже не кишлак, але ще не місто. Перше, яке я побачив після тієї страшної, штормової ночі, коли почався бунт і я дивився, як мій палац, Притулок Хмар, помирає серед стугону полум’я. Ще я бачив, як під ударами серпів кінноти й коротких мечів солдатів «Кам’яного» тимена гине Маранагар. Потім були лише бездоріжжя, ліси і тракти. Через місто ми мали пройти вперше. Найкраще було б цього уникати, але річка Фіґісс, що брала свій початок у горах неподалік, навіть після такої затяжної посухи виявилася надто стрімкою й небезпечною. Посуха минула, із перемогою Підземної Матері повернулися дощі, омиваючи гори й поля й наново наповнюючи ріки. Тож ми мали перейти мостом, а єдиний міст поблизу сполучав береги тут, у селищі Аширдим.

Тому я дивився на будинки, що були дедалі ближче — я, Володар Тигрячого Трону, Палаючий Стяг, Господар Світу й Перший Вершник, роздивлявся світ, ідучи побіля двоколісного воза, на якому під парасолею розсівся мій захисник і провідник, останній підданий, який у мене лишився. Сам я був убраний у шаровари й перекинуту через одне плече червону туніку адепта культу Підземної Матері, а шкіра на голові пекла від порізу під час поквапливого гоління.

Голилися ми поквапом, сховавшись серед вигнутих дерев подалі від тракту, допомагаючи один одному. Брус без найменшого ремствування зрізав свою ветеранську косичку, лиш бубонів, що мав би це зробити вже давно.

Волосся ми закопали в піску. Моє і Брусове впереміш.

Трупи жерця й адепта ми відтягнули подалі від дороги і скинули в піщаний яр, а потім присипали піском. Усе це сталося в тиші і якось раптово.

Жрець владно нас прикликав і звелів допомогти своєму адептові, який мордувався над перехнябленим колесом. Ми йому допомогли, а того, що сталося далі, я зовсім не очікував: Брус розвернувся і зненацька схопив жерця однією рукою за голову вище карка, а другою штовхнув його підборіддя убік. Він зробив це так блискавично, ніби хапав кинутий йому плід. Почувся тріск хребців і людина в масці звалилася з сидіння бідарки, страхітливо здригаючись у корчах. Якусь мить ми з адептом заціпеніло за цим спостерігали, а тоді я збагнув, що тепер моя черга, тож підніс шпигунського ціпка, щоб дістати приховане лезо.

— Ні! Без крові! — гукнув Брус. Зіскочив із козел, відштовхнувся однією ногою від віслюка й навалився на спину адепту, який намагався втекти. Вони обидва гепнулися на землю і якусь мить звивалися, немов змії у герці. Зрештою знерухоміли, молодий адепт усе різкіше штурхався навсібіч, здіймаючи клуби пилу підошвами своїх сандалів, із головою, затисненою між переплетеними Брусовими руками. Це тривало безкінечно довго. Я не знав, що робити, тож дивився, рахуючи удари наляканого серця.

Нарешті розпачлива шарпанина припинилася, і тільки одна нога адепта ще смикалася, тарабанячи п’яткою по піску. Зрештою і цей рух ущух. Брус торсонув хлопцем іще раз, немов леопард упольованим кроликом, розчепив руки і спихнув із себе безвладне тіло.

— Допоможи покласти їх на віз, — просичав. — Швидко! Хтось може з’явитися. Так завжди. Коли тобі хтось треба, то всі наче вимерли. А як не треба, то збігаються, як на весілля.

Жрець був страшенно важким, а адепт мав жахливий вигляд. Його вибалушені, ніби вичавлені чимось ізсередини очі були залиті кров’ю аж по ті білі ділянки, що сховані в черепі, а опухлий язик звисав із рота, ніби химерний фіолетовий плід.

Ми з’їхали зі шляху, віз, погойдуючись, рухався між деревами, а мій шлунок ніби зав’язався у вузол.

— Чекай! — процідив Брус. — Зараз полегшає.

Коли ми опинились у відносній безпеці, він кинув мені з воза шкіряного бурдюка з водою з домішком оцту. Я відпив і раптом виблював на землю, задихаючись у болісних спазмах, від яких сльози цівками текли по обличчю. Після всього, що сталося, я був такий слабкий, що мусив сісти.

— Звична річ, — заспокійливо мовив мій підданий. — Ти звикнеш до крові і смерті, але на це потрібен час. Колись це відболить, але тоді в тобі щось помре. Частинка серця перетвориться на камінь.

Позбувшись тіл, ми оглянули вміст воза. Знайшли малий вузлик із речами адепта, кіш із їжею — переважно з коржиками з дурри й цибулі, сушені медові сливи, воду й скриню з шатами жерця.

Жодного м’яса, жодного пряного пива чи пальмового вина. Навіть шматка сиру.

— Не подобається мені це, — раптом озвався я. — Може, від початку бунту й минуло трохи часу, але досі не стало безпечно. Ми самі не так далеко звідси натрапили на мародерів. Чому цей жрець подорожує на самоті, неначе це якась прогулянка? Хіба вони не звикли переміщатися з ескортом? Навіть якщо йому не надали військових, чому цих адептів було не восьмеро і з міцними ціпками?

Брус стояв навколішки на землі, оглядаючи шати жерця, але завмер і підвів на мене здивований погляд.

— Давай ретельно оглянемо віз, — промовив він. — Не знаю, чому так. Може, він був із цієї Вежі, яка тут, в Аширдимі? І їхав кудись неподалік.

— Тоді навіщо йому запаси води та їжа? — не вгавав я. Сам не знаю, чи через інстинкти, через підозріливість, чи тому, що я страшенно не хотів одягати вбрання щойно убитого хлопця. Жерця вдавати я теж не хотів. — Здається, його шати надто гарні. Знаю, що їм тут не найгірше жилося, але навіть імператорські чиновники з такої діри, як Аширдим, не могли б собі дозволити щодня вбиратися у шовк. Поглянь на цю різьблену ложку з черепахового панцира, на миску чи скриню для письмового приладдя. Таких речей не посоромився б і Будинок Цинобри. Мої були набагато скромнішими. Це не звичайний жрець. І я тим більше не розумію, чому він подорожував на самоті.

— У нас немає виходу, — сказав Брус. — Ми маємо перебратися через міст. Коли зможемо, сховаємо віз та їхні речі. Тільки б перебратися. Їхатимемо швидко. Треба тільки вигадати легенду.

— Яку легенду, ситаре Тендзине?

— Майстерну брехню. Казочку, яку треба розповідати замість правди, якщо нас хтось зупинить. Часу вигадувати не буде. Завжди в таких ситуаціях треба заздалегідь приготувати легенду й вивчити її напам’ять. Ти маєш знати, хто ти, що робиш і чому. Завжди. Навіть якщо думаєш, що тебе ніхто ні про що не питатиме, тобі потрібна легенда.

Ми ще раз обшукали вузлики і скрині, та й сам віз також. Брус окинув його оком з відстані кількох кроків, заглянув під колеса, обмацав упряж. Смикнув хомут. Нічого.

Ми також простукали кузов воза.

Я знову проглянув стос речей обох подорожніх, шукаючи хоча би паспортів. Це були невеличкі дерев’яні таблички з випаленим іменем і прізвищем і з печаткою імператорського чиновника. За часів правління мого батька вони були потрібні лише тоді, коли необхідно було довести своє прізвище. Зазвичай у канцелярії чи в суді. Однак раніше, відповідно до Кодексу Землі, кожен мусив постійно носити таку дощечку, прикріпивши її ремінцем до зап’ястка чи повісивши на шию. Подорожувати отак просто також не можна було. На кожну подорож видавали спеціальний дозвіл. Я не знав, чи зараз такий же порядок. Чи Іфрія повернула всі старі звичаї і чи вже встигла їх запровадити. Я не знав і про те, чи це стосується жерців. Тому мені не подобалося, що ми маємо їх вдавати. Нам було замало відомо.

— Ми ж не будемо проводити обряди, — кинув Брус. — Йдеться лише про міст.

— Ти сам сказав, що нам потрібна легенда, — заперечив я. — Як ти збираєшся її вигадувати, якщо ми навіть не знаємо, як їх звали?

— Їх звали по-амітрайськи. Нижчим кастам за часів Кодексу не можна було мати прізвищ, лише імена. Але жерці — поза кастами. Як просвітлені вони мають вищість. Ми використаємо амітрайські прізвища, наприклад, Чугай Текедей і Гаршил Акердим. Я колись знав їх, і вони точно мертві.

— Навіщо забороняти прізвища? Адже так тільки шириться хаос?

— Бо вони пов’язують людей із їхніми предками й родинами. А родини мають зникнути. Родина — це зло, прізвище також. Це все лише підживлює людський егоїзм. Маючи сім’ю, ти дбатимеш про неї більше, ніж про інших, але ж це Матір вустами жерців вирішує, хто важливіший, а ким треба пожертвувати. Усі діти належать усім жінкам і Підземній, а людина як така не має значення. Значення мають спільноти: будинки, селища і так далі. Людина отримувала прізвисько, яке помирало разом із нею. Усе має стати єдиним, пам’ятай. Люди також. Зрештою, вони не мусять їх контролювати, тільки наглядати. Люди мають працювати, воювати за Підземну Матір і вшановувати її. Якщо у тебе є отара ковець, ти не наділятимеш кожну з них іменем. Ти наглядатимеш за всією отарою. Вистачить їх лічити. Ім’я потрібне коню, псу чи леопарду. А тут таких немає. Є тільки квівці. Ти надто багато думаєш, Арджуче. Думати про різні речі — це добре, коли ти в безпечному місці й сидиш біля вогню з кухлем відвару. Зараз це тільки тебе налякає. Я не знаю, чому жрець їхав сам. Може, тут безпечніше, ніж ми думаємо. Може, у нього була якась місія і тому він хотів прошмигнути непоміченим, не привертати уваги. А може, він був дурнем. Наша мета — перебратися через міст, це водночас так мало — і так багато. Решта — деталі. Нам треба сховати свої речі. Коли ми від’їдемо достатньо далеко, жрець і його адепт зникнуть, а шлях продовжать двоє сіндарів, що повертаються у Камірсар.

— А легенда?

— Зараз щось придумаємо... — Брус тяжко зітхнув, залізаючи на воза й обмацуючи козли. Він за щось потягнув, і раптом почувся тихий тріск.

— Я так і знав! — тріумфуючи, вигукнув він.

— Що це?

— Сховок. Не відкривався ні вгору, ні вниз, ні вперед. Сидіння як сидіння. Але відкрився назад.

— І що там, ситаре Тендзине?

— Краще сам подивися, Арджуку.

Усередині дерев’яних козел лежав червоний плащ із каптуром і мата для спання.

Я не розумів, що саме Брус хоче мені показати, поки не зрозумів, що у плащ загорнуто щось важке і бокате.

Ми вийняли згорток, обережно його розкрили й побачили невелику залізну скриньку. До випуклого віка був прикріплений кований символ червоного кольору й дивакуватої форми. Ремінь, помальований посередині трьома короткими лініями, з кожного боку закінчувався заокругленими гачками. На додачу скриньку старанно обмотали товстим червоним мотузком із шовку, а всі бездоганно зав’язані вузли запечатали воском, на якому відтиснули схожий знак.

— Відкриємо?

— Нізащо, — рішуче відказав Брус. — Ось і наша легенда. Це посилка, дуже термінова посилка. Готовий закластися, Арджуче, що за пів дня до нас цим шляхом проїхав великий кований дорожній віз, справжній дім на шести колесах, запряжений вісьмома великими онаграми, його супроводжував щонайменше гон кінних лучників із корогвами храму Підземної Матері на спинах і двадцять адептів.

— А що було всередині?

— Кілька жерців, може, ще адептки чи адепти для товариства, коші з їжею, прянощі, віяла й мусліни. І така ж скринька, наповнена піском. Справжня посилка тут.

Я роздратовано пирхнув.

— Ти мав вигадати легенду для варти на мосту, а не для мене. Може, там запас забороненого пальмового вина?

Він похитав головою.

— Я знаю, що так іноді роблять, коли хочуть щось переправити в неспокійні часи. Навіть дуже важливих людей так переправляють. Збройний конвой привертає увагу, а принцеса в цей час подорожує, одягнена селянкою. Я не знаю, чи так було цього разу. Але я знаю, що це цілком можливо, і ми будемо поводитися так, ніби саме це й відбулося. Цей символ може бути важливим. Що він тобі нагадує?

Я стенув плечима.

— Нічого. Може, колючу гілку? Якесь чудне ковальське приладдя? Дивний гребінь?

— А якби він міг рухатись і витися?

Я глянув ще раз.

— Отруйна скорпениця!

— Саме так! Я теж це бачу. А скорпениця означає загрозу, щось отруйне чи небезпечне. Породжує страх. Вона на печатках, на скрині й на грудях цього жерця. Зазвичай у них є це, — він вказав на один із золотих амулетів, який ми здерли з шиї мертвого чоловіка.

Коло з малим трикутником посередині, з якого виростає тоненький золотий прутик, ледь витикаючись назовні. Останнім часом я часто бачив цей знак. Його малювали на стінах, вирізали на грудях трупів, які потім знаходили на світанку на вулицях. Це було лише коло й риска, коли його креслили вугіллям чи вістрям, але я й так упізнав цей знак. Підземне лоно. Я проковтнув слину. Палаюче місто знову постало перед моїми очима. «Дивіться на пустелю! Вогонь насувається!».

— Але в цього було ще таке, поглянь. Такий же, як на скрині. Залізна скорпениця. Чому вона на такому довгому ланцюжку? Дивися.

Він повісив амулет собі на шию і заховав його під каптан.

— На відміну від інших, цього знаку не мали бачити. Він навіть не золотий, а залізний. Але за потреби я легко зможу його вийняти й показати, не встаючи з воза. О, так. Гадаю, якщо я нишком покажу амулет командиру варти на мосту, ми проїдемо без питань.

Йому не вдалося мене переконати, але в мене не було виходу. Я присів біля розкладених на плащі пожитків, які ми знайшли в обох подорожніх. Нам було відомо так мало. Якщо щось піде не так, увесь цей маскарад буде викрито. Вистачить одного нерозумного слова.

Брус крутив у руках широке вигадливе вбрання, намагаючись зрозуміти, як його носять. Що буде, якщо ми вдягнемо це неправильно, навиворіт чи догори дриґом?

— Це всього лише мале селище і один міст, — заспокійливо повторив Брус, ніби почувши мої думки.

У дивному каптані адепта без одного рукава, який відкривав ліве плече, за пазухою була глибока кишеня, в якій я знайшов кістяну ложку й невеличку дощечку з прив’язаним ремінцем.

— Адепта звали Аґирен Кисалдим, — сповістив я. — Дивно. Що це за ім’я таке — «Прищавий»? А прізвище — як поселення. Хто називається «Соляними Хатами»?

— Бо він був квівцею, — промовив Брус, одягаючи штани. — Тварин ти також називаєш залежно від того, що перше впаде тобі в очі, бо так легше запам’ятати. Котресь має відстовбурчене вухо, то гукатимеш його «Клаповухом», інше — пляму на спині, значить, буде «Ляпкою». Цей був прищавий. А «Кисалдим» — це, мабуть, кишлак, звідки він родом. Якби він дожив до ініціації, як жрець носив би інше ім’я. Принаймні ми знаємо, як тебе звуть. У жерця не було охоронної грамоти. Він мав особисту печатку, але на ній є тільки знак. Водяна черепаха. Ти говориш Мовою Єднання?

Я зітхнув.

— Трохи... — почав я невпевнено, але Брус похитав головою.

— «Трохи» буде недостатньо. Тут не може бути помилки. Тож удаватимеш німого й недоумкуватого.

Я звів брови.

— Просто бездумно посміхайся, крути головою і часом щось белькочи. Решта — на мені.

Ось він я. Володар Тигрячого Трону, Палаючий Стяг, Господар Світу й Перший Вершник. Тримаю поводи, іду поруч із возом, свічу лисою пораненою головою, прищавий із Кисалдима, адепт Підземної Матері. Розумово відсталий німий.

Це я.

Так я опинився на дорозі, ковтаючи пил, споглядаючи віслюкові зади й місто, що наближалося. Тримаючи повіддя, я намагався вгамувати переляканий подих, а мій шлунок болісно закручувався у вузли. Від голоду, жаху чи від усього водночас — я не знав.

Перш ніж ми повернулися на тракт, Брус велів мені піти в кущі і спорожнити живіт.

— Завжди намагайся так робити, коли знаєш, що на тебе може чекати бій або щось жахливе. Це трохи допомагає і, раптом що, дасть зберегти обличчя. Я бачив людей, які попри те, що хоробро билися, навіть не помітили, як наклали в штани на сам вигляд ворогів. Таке трапляється часто, хоча ані ветерани, ані командири нічого про це не згадують.

Зараз, ідучи трактом, я був вдячний йому за цю пораду.

Зазвичай перед містом має простягатися базар. У кожному селищі при дорозі є торговище. Подорожуючі купці потребують їжі, фуражу, загонів для тварин і нічлігу, а також з радістю продають трохи товарів. Деякі погоничі провертають тут власні справи і часом це їхня єдина оплата за те, що проводять каравани возів і в’ючних тварин. Завдяки цьому міста на дорогах виживають.

Але не зараз. На базарі було порожньо й безлюдно, вікна яток, схожих на глиняні будиночки, затуляли дошки, а перед колодязем стояла величезна черга подорожніх із різноманітним посудом у руках, однак ніхто не набирав води. Біля криниці вартувало двоє солдатів у бурих куртках і зі списами в руках. На них були шкіряні затверділі панцирі, такі запилюжені, що я не зміг розпізнати барви тимену. Але ніхто не сварився, ніхто не хотів дізнатися, чому не можна набрати чи хоча б купити води. Люди в черзі навіть не розмовляли. Сиділи на землі, навпочіпки чи стояли, усі в каптанах і штанях кастових кольорів, зазвичай бурих, сірих і коричневих. Гіруки, карагіми й удараї. Ближче до колодязя було видно кілька жовтих каптанів сіндарів, але й вони не наповнювали посуду. Над майданом висіла мертва тиша й лунало лиш дзижчання мух. Усі здавалися зовсім збайдужілими, а коли ми проїжджали повз, якийсь хлопець осунувся на землю, але ніхто навіть не нахилився, щоб йому допомогти. Він просто лежав, а по його босих ступнях повзали мухи. Я помітив, що в черзі стоять самі чоловіки.

Придорожні заїзди й корчми теж скидалися на зачинені попри те, що ми зустрічали все більше мандрівників, які мовчки долали свій шлях. Ми проминули кільканадцятьох гіруків із ідентичними хустками на головах, яких вів їхній старший у подорожньому капелюсі. До його паса була прив’язана палиця із прапорцем, на якому виднівся напис: «Вісімнадцять селян із Кагардима, які працюють в ім’я Матері. Нехай усе стане єдиним».

Слова були розміщені одне під одним, прапорець лопотів, тож я зупинився, щоб прочитати напис, але Брус уперіщив мене очеретиною. Я машинально глянув на нього і побачив тільки власне відображення у дзеркальній масці жерця. У прорізах маски дрімала непроглядна темінь.

Я не розумів того, що бачив. Часом володарі вимагають якихось дурниць, але зазвичай із певною метою. Це ж видавалося лише обтяжливим і недоречним.

Невдовзі я побачив багато таких прапорців на спинах подорожніх і перестав будь-чому дивуватися. Ба, навпаки. Я все очікував побачити, як у когось лопоче напис: «Коваль із Аширдима, який вийшов до вітру. Нехай усе стане єдиним».

Убитий нами жрець не мав прапорця, а це означало, що не всі їх мусять носити.

Повільне просування валки подорожніх, здавалося, було єдиним рухом у цьому поселенні. Я дивився на зачинені віконниці крамниць і шинків, бачив сліди на місці, де нещодавно були вивіски. Запилюжені вулички відлякували пусткою, на них купчилося лише сміття. Слідів битви теж не було. Тут нічого не спалили, не зруйнували, не залишили на жовтих стінах бризок крові.

Місто має з чогось жити. У місті немає полів чи отар. Як тут планують збирати податки, якщо нічого не працює? Не було жодної вивіски, тільки голі, випалені сонцем стіни. Де можна щось з’їсти? Де полагодити чи купити черевики? Звідки брати їжу? Як шукати дім знахаря?

Були тільки намертво затулені ставнями вікна, пил і спека.

І дедалі щільніший натовп, що в дивній мовчанці рухався вулицею, яка перетинала місто й вела на міст. На інший бік річки Фіґісс. На шлях. До свободи.

Люди, які тяглися вперед, не були звичайними подорожніми. Вони не їхали у справах, не мали наміру навідати родичів чи друзів, не шукали для себе нового місця. Ці люди втікали.

Жінки, чоловіки, діти. Штовхали навантажені візочки, тягнули клунки й коші. Вели тварин. Несли те, що спромоглися зібрати нашвидкуруч. Випадкові, часом недоречні речі. Казанок, миска, мішок дурри, але й поламана парасолька, розмальований параван від сонця, якісь черевики, якесь шмаття; якийсь чоловік не мав ані килимка для сну, ані миски, але волочив на спині кіш, набитий рулонами.

Тоді я не усвідомлював, що так виглядає війна. Десь там точаться битви, ллється кров, чути свист і гук сталі, але тільки час від часу. Військо переважно переміщається дорогами з одного місця до іншого. Коні чалапають ступою, піхота ледь волочить по спеці ноги, солдати волочать не лише списи і щити, а й казанки, пелерини, запасне взуття й лопати. Миски й лахміття. За ними тягнеться сморід і хмари мух.

І тими ж шляхами мандрує дедалі щільніший натовп утікачів. Із рештками майна у кошах і мисках тисячі несподіваних жебраків ідуть уперед. Якнайдалі від жерців, імператорів, зверхників та їхнього божевілля. У них більше немає домівок, майстерень, отар чи полів. Тільки казанок, миска чи статуетка зі столу. Усі бредуть, похиливши голови, навіть немовлята не плачуть. Чути тільки кашель і човгання тисяч підошов.

Перед нашим возом вони розступалися, схиляли голови, клали на землю клумаки й кошики, а потім ставали на коліна, чолом сягаючи землі й вгрузаючи кулаками в пісок. Виглядало це так, ніби наш візок їх підтинав. Ніби навколо нього ширилася якась зараза, що скошувала всіх на землю. Однак коли візок віддалявся, хвороба минала. Люди спиналися на ноги і знову безнадійно рушали в нікуди.

Наша бідарка котилася крізь натовп, аж поки ми не дісталися майдану перед мостом. Колись це була велика кругла торгова площа, на якій зустрічалися всі дороги, що бігли крізь місто. Її оточували шинки й караван-сараї, а в ятках можна було купити товари з найвіддаленіших куточків імперії.

Колись.

Тепер у центрі лопотів прапорець із написом: «Торгівля — це хтивість! Тільки Матір годує своїх дітей! Нехай усе стане єдиним», а ятки зникли. Натомість тут юрмились утікачі, було чути плач дітей і рев худоби.

В імперії Підземної Матері не можна було навіть просто перейти через міст. Усюди купчився натовп і чекав невідомо чого. Ані води зачерпнути з криниці, ані перейти через річку. Я не розумів, чому.

Ми під’їхали повільно, розтинаючи стовпище, яке розступалося перед нашими куланами й припадало до землі, ніби потоптана трава, що підіймалася, щойно ми робили три кроки вперед.

На мосту впоперек поставили кибитку. Важка, із товстих балок і дошок, завішена чорно-зеленими павезами тридцятого тимену, званого «Зміїним», із зображенням закрученої в спіраль гірської змії, вона перекривала частину дороги на мосту. Другий такий же віз стояв далі, підкочений до другої балюстради. Натовп звивався гадюкою поміж возами, але з невеличкими проміжками. Людей одне від одного відділяло кілька кроків, а решта, збившись у безладну групу, чекала перед двома шеренгами солдатів.

Дном яру серед піни і скель, ніби розлючена змія, шугала Фіґісс.

Наближаючись до перекриття, я відчував, що мене охоплює душна, гучна темінь. Моє бідне серце відірвалося від свого місця у грудях і перемістилося до горла, мені здавалося, що кожен його удар надсилає в мої вени струмінь крові так само спазматичний і спінений, як і річка внизу.

Я був адептом Підземної Матері. Німим ідіотом. Прищавим дурнем із Кисалдима, якого прихистив просвітлений, розгледівши в моєму темному розумі рідкісний талант. Адже Матір часто, відбираючи в когось у своїй щедрості кмітливий розум, зір чи мову, обдаровує його чимось іншим на честь свого Підземного Лона, з якого все вийшло і до якого все повернеться, стаючи єдиним. Може, я гарно співаю, малюю чи вишиваю?

Я, «Прищавий» Аґирен Кисалдим. Квівця. Нехай усе стане єдиним.

Я вже бачив спітнілі обличчя солдатів в обрамленні нащічників із лускуватої шкіри кам’яних волів. Розмальовані чорно-зеленими смужками вузькі списи, що прошивали небо. Обмотану хусткою такого ж кольору голову командира, шкіряний горжет із наплічниками десятника. Між возами стояли троє коней групи перехоплення, але на них ніхто не сидів. Загоничі перебралися на віз, який блокував дорогу і з якого був ідеальний вид, зручно розсілися, але ні на мить не відкладали своїх коротких клеєних луків, з яких вони нібито вміли в галопі поцілити птаха в небі.

«Я не надто тямлю в обов’язках жерців, — казав раніше Брус. — Але тямлю в війську. А на мосту стоятиме військо, і ми ж не абихто. Пройдемо, Руда Голово. Довірся мені».

Декого з тих, хто підходив до перегороди, солдати виводили кудись на площу, де веліли сидіти у натовпі, що дедалі більшав, а їхні клунки потрапляли на велику купу біля мосту. Цей стос злиденних пожитків лякав мене сильніше, ніж група подорожніх, яких змушували сидіти навпочіпки з руками за головою. Коли в людей так безцеремонно відбирають те, що вони несуть у руках, це не віщує нічого доброго. Бідняк бере з собою все, що в нього лишилося. Якщо клунок опиняється на безладній купі, це звучить, як зловісне: «Це тобі більше не знадобиться».

Командир сидів на складаному стільці за столиком, на якому стояв коштовний, розмальований деревною смолою бутель та оправлена в золото тиква для пальмового вина. Він обмахувався мископодібним шоломом піхоти і знудженим поглядом дивився на натовп, що розливався перед ним.

Ми пройдемо. Це всього лише військо. А ми все ж належимо до просвітлених. Ми слухаємо виключно підземний голос Матері й Пророчиці, яка прийшла з пустелі, несучи правду. На грудях Бруса висить залізна скорпениця. Ключ, який відкриє всі двері на нашому шляху. Ми веземо скриньку. Через міст. Далеко. У Кебзеґар. До воріт Нагель Зима. На край світу.

Наш візок протиснувся крізь натовп і ми під’їхали до перегороди. Один із віслюків, витягнувши морду, понюхав бутель, що стояв на столі десятника.

Я мовчав. Я лише дурень. «Прищавий» Аґирен. Заледве можу говорити і то так белькочу, що мене розуміє тільки мій господар.

Я бездумно поворушив ротом, ніби щось жував, і всунув палець у ніс. Подорожні, що намагалися перебратися через міст, з схиленими головами опустилися на коліна навколо нас.

Десятник підвів погляд і наткнувся на дзеркальну непоказну маску жерця, що світилася, немов великий місяць у повні. Він встав зі стільця і притис кулак до чола.

— Нехай усе стане єдиним, — промовив він.

Коли Брус озвався з козлів, його бляшаний, вібруючий, як струни сітари, голос звучав владно й по-чужому. Спершу я не зрозумів жодного слова. Почухав себе під курткою і далі завзято крутив пальцем у носі. Мова Єдності — це давня амітрайська. Цю мову можна було зрозуміти, але її граматика була дивною і вже багато поколінь нею послуговувалися лише жерці.

— О прокляті птахи воєнного насилля, що стримує Слово Матері на його шляху до загублених сердець. Для мандруючого Слова поспіх — це благословенний обов’язок.

Приблизно так це звучало. Якщо я щось зрозумів із горлових звуків давньої мови, то Брус сказав десятнику, що він кур’єр. І що поспішає.

Я зрозумів, але солдат — ні. Він вловив тільки «прокляті птахи» і «війна», тож прийняв це на свій рахунок і вирішив, що Брус його лає.

— Пане, нам просто наказали, тобто, блокувати міст. Вибач, просвітлений, тобто, або просвітлена... Це храм наказує... Вибач, я не говорю по-давньому, я з Насіму...

Брус нахилився з козлів, дістав із-під вбрання амулет залізної скорпениці й простягнув уперед. Його голос прозвучав, як скрип заіржавілих воріт.

— Поспішати. Це важливо. Відкрити перегороду, гоп-паган.

Командир, витерши піт із лиця, кинув через плече наказ. Нагоничі зістрибнули з воза і, натискаючи на важкі борти, перекотили його вбік. Тепер обидві підводи стояли біля однієї балюстради, залишаючи вузький прохід, через який могла проїхати наша бідарка. І тоді я побачив стару.

Вона сиділа на табуреті за возом, за її спиною пантрували двоє жерців, один із парасолею, другий — із солом’яним віялом. Вона не носила ані шат жерця, ані дзеркальної маски, натомість була так щедро загорнута в незрозуміле буре лахміття, наче справді потерпала від холоду. Кожен, хто проминув перегороду й кому залишили клунок і пустили звивистою стежкою між кибитками, підходив до неї, і тоді вона підводила обличчя, на якому блищали тьмяні, вкриті золотавими більмами очі, і торкалася старечою долонею його лиця. Її губи рухалися, ніби жінка безперестанку бурмотіла якісь прокльони чи молитви.

Коли я її побачив, то відчув, як моє серце раптом розбивається, немов глиняний дзбан. Дзбан, повний страху.

Відунка.

Відунка зі сліпими очима, такими ж, як очі найманця, який убив мою Іріссу. Як очі леопардів Пророчиці. Золоте більмо.

Що вона побачить, коли торкнеться мого обличчя?

Відунка встала з-за столу і, спираючись ліктем на солдата, пошкутильгала на лівий бік мосту. Жерці забрали парасолю й стілець, щоб нас пропустити, а я вийняв палець із носа й підняв повіддя.

Колеса брички заскрипіли.

Раптом Відунка, задерши голову, озирнулася, ніби принюхуючись. Потім висмикнула лікоть від солдата, підняла руку з розчепіреними пальцями, а тоді рушила просто в наш бік, щоб торкнутися мого обличчя.

Брус повернувся до старої, але його маска, схожа на калюжу ртуті, не виражала нічого.

Я завмер.

Вона була вже так близько, що я чув її беззубе мурмотіння, що безперестанку сочилося з поморщених уст.

«Око на долоні... Долоня, око Матері... Матір відчуває... коли дитина бреше... Матір завжди знає...»

Я бачив розпростерту долоню Відунки. Ще два кроки — і вона торкнеться мого обличчя.

Унизу розгнівано шуміла річка, шугаючи між скелями, що нагадували вищирені ікла.

Зависоко.

Замілко.

Забагато скель.

Ну й добре.

Я напружив м’язи.

І тоді почувся понурий, протяжний заспів рогу. Він линув з боку вежі, що стирчала над містом, немов зогнилий зуб.

З іншого боку мосту здійнявся рух.

Солдати, які стерегли той берег, завовтузитись, кибитки, такі ж, як і з нашого боку, зарухалися, їх одна за одною перетягнули, було чути покрикування командира і брязкіт товстих ланцюгів, якими скріплювали вози.

Міст закрили.

Один із солдатів несподівано виріс, як із під землі, й заступив дорогу нашим віслюкам, а потім схопив одного з них за повіддя і смикнув назад. Віз зупинився.

— Вибач, о п... чи просвітлена... Сонце заходить. Нікому не вільно переходити міст, після сигналу рогу. — Десятник стояв перед нами на колінах, зануривши кулаки в пісок і схиливши чоло.

— Проїхати необхідно негайно, — Брусів голос загудів, ніби всередину маски забився шершень. — Це нечувана зневага! Зараз же відкрити міст!

Стара й далі стояла з простягнутою рукою, але нас розділяли солдати, а вона, здавалося, забула, за чим ішла. Тільки її сліпі очі втупили в мене каламутний, золотавий, як у молі, погляд.

— Зараз лихий час, просвітлений чи просвітлена. До найближчого поселення далеко, ніч застане вас у дорозі. Не дозволено ночувати на дорозі. Повно зрадників, злочинців... Це накази храму, пане. Тобто... або пані... Так велить, еммм, Матір. Ви маєте йти до Вежі. До Матері. Там вам нададуть нічліг, а вранці вирушите далі, — випалював командир.

— У нас нагальна справа, решта не має значення, — затягнув Брус. — Нехай озброєні супроводжують Слово, якщо так каже Веління. Але нехай ніщо його не зупинить.

Я закам’янів. Брус очевидно домагався конвою. Я не знав, як ми впораємось із супроводом війська, але здається, він вважав, що нам легше буде прикидатися жерцями перед солдатами, ніж перед інтими жерцями. Я вже й сам не знав, що лякає мене більше: мандрівка у супроводі конвою чи нічліг у Червоній Вежі.

— Рішення приймає храм, — рішуче сказав гоп-паган, встаючи з колін. — У мене свої накази, нехай усе стане єдиним.

Ми очевидно перебрали міру з вимогою. Довелося повернути з мосту прямо у з’юрмлений на площі натовп, у гущу солдатських пік і шоломів, у мертве місто.

Нам не показували дороги. Червона Вежа здіймалася над кам’яними хатами поселення Аширдим, як велике гніздо степових термітів. Заблукати неможливо, ба більше — неможливо навіть удати, що заблукали.

Двоє солдатів проклали нам шлях у морі людей, що один за одним опускалися на коліна. Брутально й бездушно проганяли їх із дороги ударами древків і копняками, немов ковець. А відразу за залюдненим майданом місто знову було мертве. Усі двері й віконниці зачинені, ніде й живої душі не було. Сонце стояло ще високо, але тіні вже видовжились і залили всі вулиці. До сутінок ще лишалася щонайменше година, а нам усе ж не дозволили їхати далі. Що сталося з придорожніми господами й заїздами? Як мають відбуватися перевезення, якщо всі мають ночувати в місті? А якщо фатальна година застане когось далеко від будь-яких поселень, хто тоді заборонить їхати далі чи ночувати на шляху?

Я не міг відвикнути від цих розмірковувань. Щоразу маючи справу з новими порядками, я намагався уявити, як це виглядатиме на щодень і який матиме вплив. Ремінь, мій учитель, був у цьому безутомний і пояснював, що кожна дитина в певному віці прагне виправити світ простими наказами. Дитина володаря також. Тільки от вона мусить навчитися розуміти, що кожен наказ можуть виконувати навпаки, або ж він може спричинити наслідки, про які ніхто не знав. І що немає таких директив, після яких сонце раптом згасне чи річка зупинить свій біг. Тому не можна давати схожих наказів. І тому він невідступно велів мені перевіряти, що можуть спричинити мої ідеї. «Не коригуй вітру й не вели людям ходити на руках», — повторював він. Це означало, що є речі надто великі й складні, що не змінюють свого природного перебігу, а також є директиви настільки обтяжливі, що піддані за найменшої можливості намагатимуться їх саботувати. І нічого з цим не вдієш, бо десь тут пролягає межа влади. Тільки от жерці Підземної про це не знали. На кожному кроці я бачив спроби повелівати вітру й наказувати ходити на руках.

Я не повинен так думати. Я більше не був ані спадкоємцем трону, ані тим паче імператором. Був «Прищавим» Аґиреном. Недоумком, адептом великого жерця, який сидів поруч на козлах. Мене охопив гнів, але я лише втупив погляд у власні сандалі й повну відходів руду куряву вулиці.

Коли наш візок покотився порожніми вулицями, на яких не було нічого, окрім сміття й напіврозвалених халуп із каменю й саману, Брус підняв маску, відкриваючи спітніле й червоне лице. Маска складалася з двох частин. Одна містилася на голові, а іншу, ту з обличчям, можна було піднімати й опускати за потреби, як вічко.

Він накинув каптур і нахилився до мене з козел.

— У нас немає виходу, — прошепотів. — Ми жерці й мусимо на ніч іти у храм. Ніде більше в місті ми не знайдемо нічлігу, не викликаючи підозр. Ми впораємося. Пам’ятай нашу легенду й помовкуй. Без цього маскараду ми, можливо, не переберемося через міст.

— Краще вже було лишитись у кущах при дорозі, сину Полинника! Давай скинемо це лахміття й перечекаємо в провулку, як звичайні подорожні, — ледь чутно пробурмотів я, пильнуючи, щоб не підвищити голосу. Але я знав, що Брус правий. Тільки прохід із великою помпою у шатах жерців міг уберегти мене від дотику старої на мосту. Від смертельного торкання її пальців і погляду очей із золотими більмами. «Рука, око Матері...»

Я здригнувся, Брус витер піт із чола і зі скрипом закрив маску. Його лице знову зникло за бляшаним, довгим обличчям, що не виражало нічого.

Червона Вежа стояла на великій круглій площі. Була огидною. Я бачив багато всіляких храмів. Деякі мали породжувати набожний страх у вірян, інші мали створювати піднесений настрій, а деякі — спонукати до глибоких розмислів, далеких від повсякденних справ, немов зоряне літнє небо. Червона Вежа трохи нагадувала ті дивні кам’яні фігури, які можна побачити в гротах і печерах. Широка внизу, вона звужувалася до верху й була увінчана дивакуватим високим кренеляжем, що нагадував роги чи ікла. Виглядала як щось, що виросло саме, а не було зведене мулярами, теслями й будівничими.

На майдані панував хаос і тиснява. Він майже повністю був заставлений возами з дуррою, бекаючими квівцями і червоними буйволами, серед усього цього крутилися солдати й різні люди в одязі вищих каст.

Усі вулиці, що вели до площі, були перекриті військом і заблоковані натовпом, що стояв і мовчки витріщався на все це видовище. Квівці бекали, худоба розпачливо ревіла, і тут навіть без додаткових питань було ясно, що тварини вже багато годин не пили.

Коли ми під’їжджали, натовп повільно обертався у наш бік і опускався на коліна. Як і при в’їзді до міста, ми просувалися вулицею серед похилених голів і спин.

Площу захищали наїжачені загостреними жердинами дерев’яні ґрати, підперті ззаду колодами. Побачивши нас, двоє солдат піхоти, які стояли по той бік огорожі відтягнули засіки вбік і пропустили нас усередину.

Збоку здіймалася сувора брила гарнізону, а навпроти нього — кам’яна святиня Проповідника. Мабуть, бо всі скульптури були розбиті, а голова прихильного до людей гіганта лежала біля підніжжя сходів. На дверях був намальований знак Підземного Лона.

Я йшов поруч із возом, відчуваючи дивну втому. Увесь мій страх вигорів на мосту, коли я побачив стару з простягнутою рукою. Вигорів, і моє тіло було немов спопеліле зсередини. Мені здавалося, що я не здужаю ступити наступного кроку, і властиво лише прагнув, щоб нас уже викрили і вбили.

Я дивився на вогонь, що палав перед стіною гарнізону, і на довгу вервечку людей, які сунули між шеренгами солдатів і кидали в полум’я сувої. Листи, оповіді, трактати й поеми. Це все з бухканням падало у вогонь, а потім підіймалося, ніби палаючі чорні птахи.

Хтось казав одне, хтось — інше. Хтось славив, хтось проклинав. Люди несли із собою сумніви, скорботи і мрії. У Будинку Сталі ми вважали, що сувої цінніші від золота. Що вони містять думки й душі тих, хто вже давно відійшли Дорогою Уору, але попри це далі можуть співати, навчати й дивувати. Що сувої живі. Мій дід призначив спеціальних урядників, яким треба було віддавати кожен непотрібний сувій, за винятком зовсім приватних записів. Це вони вирішували, чи можна їх знищити, чи треба зберігати. За зумисне нищення сувоїв загрожувало п’ять років галер.

А тепер усе це кидали в полум’я. Навіщо розпалювати вогонь у душі? Навіщо спонукати людину тужити за недоступним чи неможливим? Навіщо захоплюватися одними думками, а інші відкидати, байдуже стенувши плечима? Краще, щоб усе стало єдиним.

Є лише одна книга. Кодекс Землі. Там можна знайти все важливе, а решту хай поглине вогонь. Є лише те, що зараз і під носом. Є заповіді Матері й майбутній світ, коли Та, З Якої Все Вийшло і До Якої Все Повернеться, відновить свій спадок. Коли не буде ані дня, ані ночі, жінки чи чоловіка, води чи вогню, — лише єдність. Усе, що відволікає думки від цієї мети, — це сумнів, тому має потрапити у вогонь.

Люди з тюками сувоїв у руках мали на головах високі шапки з тростинного паперу. Вони простували між шеренгами, кидали свою ношу в полум’я і відходили вбік, де їх згромаджували у все більший натовп. Шапки виглядали блазнювато і водночас страшно. Я подумав, що їх натягнули на голови цих людей силою, ніби якийсь знак ганьби.

Дим від палаючих сувоїв снував над площею, коли ми підходили до схожого на велику округлу піч храму. Усі отвори були круглі, так само, як і червоні кам’яні ворота, в які ми в’їжджали. Їхні лінії були м’якими, що мало асоціюватися з материним лоном, але мені здавалося, що вони нагадують роззявлену пащу. Двоє солдатів, що стояли перед брамою, розступилися, а ворота прочинилися самі, ніби нас тут чекали.

Солдати, які стерегли браму, не носили ані чорно-зелених курток «Зміїного» тимену, ані щитів зі знаком скрученої змії. Їхній одяг був кольору крові, а круглі, як у кебірийців, щити позначені символами Підземного Лона й маленькими подвійними місяцями нагорі. Храм почав формувати власну армію.

Стискаючи у спітнілій руці повіддя, я відчував, як кров гупає у скронях, і дивився на свої сандалі, коли ми заходили. Почувався так, ніби брама нас поглинала. Ніби нас ковтала сама Підземна Матір.

Так багато днів я від неї тікав, а тепер вступав до її пристановища.

Коли ми зайшли крізь браму, ударив холодний вітер і небо затягнулося хмарами, як це зазвичай буває під вечір на степових передгір’ях Сходу. Однак мені здалося, ніби в момент, коли я переступив поріг храму, згасло світло.

За брамою я знову побачив двір, а те, що здавалося банеподібним будинком, виявилося лише муром, похилим, немов перевернута миска без дна. Перед нами здіймалася наступна випукла стіна і простягалася викладена камінням дорога, що вела крізь ряд круглих брам, які одна за одною просвічували в усе нових випуклих мурах, а також два коридори, що розбігалися обабіч, також плутаючись у м’яких вигинах. Усередині храм був поєднанням спіральних лабіринтів.

Ми зупинили віз, не знаючи, що робити далі. Ці брами перед нами були Брамами Таємниць. Мені пригадалось, як я одним вухом слухав туманні й суперечливі фрагменти знань про Культ Праматері, що дійшли до нас. Як знуджено терпів схожий на осине дзижчання голос учителя, мій погляд блукав садом і хмарами, що пливли у небі, а думав я про смагляві руки Аїни на моєму тілі. Був Зовнішній Храм — так називали все, що можна побачити, не будучи втаємниченим. Обмежені знання, призначені для звичайних чоловіків, закони Кодексу, правила життя, повчання Паломників. І таємничий світ лише для обраних просвітлених та жінок — Внутрішній Храм. Якісь жертви, кола таїнств, Брами Таємниць. Усе це починалося тут, куди ми ввійшли і про що нам було небагато відомо. Тут були місця, доступні деяким чоловікам, непросвітленим жінкам, просвітленим, яких вважали себе не жінками чи чоловіками, а Істотами Єдності, а також місця для верховних жриць, яких називали архіматронами. Куди нам вільно було піти і як туди потрапити — ми не мали уявлення. Ми лише перетнули браму і на цьому наше знання закінчувалося. Храм оточував вежу вигадливими колами, а сама вежа простягалася і вгору, і вниз, до землі.

Але і стояти у першому дворі, як барани, ми точно не могли.

— Колесо! — просичав Брус крізь маску, не поворухнувшись на козлах.

Я зрозумів. Схопив борт воза і, напружуючи всі сили, підняв його трохи вгору, а тоді вдарив по маточині того самого колеса, яке ми вже раз ремонтували.

Мені здалося, що воно злегка, майже непомітно, перехнябилось. Брус ледь вловимим рухом цвигнув куланів очеретиною і візок шарпнувся вперед, наїхавши ободом прямо на камінь, що виступав із бруківки. Пролунав тріск, скривлена маточина пересунулася на осі, а бідарка похилилася й зупинилась.

— Прищавий віслюк! — гримнув Брус і вперіщив мене тростиною. — Ти такий тупий, як і всі місячні сини! Тепер ремонтуй це, дурню!

Мені лишалося тільки незграбно вовтузитися біля воза, колупатися в носі й безпорадно штурхати перехняблене колесо. Тепер ми могли безкарно чекати, поки щось не станеться.

Той, хто за нами прийшов, був високим, і це все, що я можу про нього сказати. Убрання жерців продумане так, що обриси тіла губляться у його фалдах, а круглий і цупкий від вишивки нагрудник, що нагадує накинуту на плечі пелерину у формі кола, не дає зрозуміти, чи в людини, яка його носить, є груди. Обличчя затуляє маска. Але навіть коли посланець перемовився з Брусом і повів нас крізь Браму Таємниць, де відслонив обличчя, я все одно не знав, чоловік перед нами чи жінка. Голова цієї особи була поголена, губи пофарбовані карміном, а повіки вкриті золотом і бірюзою. На лобі й щоках були спіральні татуювання. Брусове ж обличчя виглядало звичайно. Та гірше, що на ньому лишилися сліди з бойовищ, щоку перетинав довгий шрам, а шкіру висушило сонце. Його череп покривали подряпини й струпи після поспішного гоління. У нього не було татуювань. Він нічим не нагадував білої, розфарбованої істоти, яка вела нас крізь усе нові брами. Тому він не зняв маски. Я сподівався, що це сприймуть як зарозумілість важливого кур’єра, що погордував провінційним храмом.

— Від воза не слід відходити. Ним подорожує Слово. Зупинки на шляху також віщують клопоти, — пояснював Брус горловим жаргоном Мови Єдності ще перш, ніж ми рушили, а потім потягнувся за пазуху за знаком скорпениці.

— Чи буде десь Слову безпечніше, ніж у домі Матері? — відказав жрець, складаючи розмальовані спіралями долоні та схиляючи голову. Його голос міг бути високим чоловічим голосом або низьким жіночим. — Наказ отримають адепти. За возом, тваринами і вантажем доглянуть з якнайбільшою старанністю.

Усе ж Брус дістав згорток зі схованки в козлах і дав мені.

Як на свій розмір скриня була на диво важка і страшенно холодна. Навіть крізь плащ вона покусувала мені шкіру, ніби всю ніч лежала на морозі.

У давній мові немає слів «я», «ти», а також «він» чи «вони». Не можна сказати: «я голодний», лише: «о цій порі дня відчувається голод» або зрештою: «той, хто не їв, відчуває голод». Легко помилитися і важко щось сказати.

Брус навіть постарався, щоб його руки з поламаними нігтями і дорожнім брудом, що в’ївся у шкіру після тижнів блукань, залишилися схованими в рукавах.

Ще я знав, що ми обидва точно смердимо. Я вже цього не відчував, але не могло бути інакше, оскільки нам не було де митися. Востаннє ми робили це в гостях у Лемеша, сина Корабельника, амітрая, який вдавав кірененця. Але це було пару днів тому.

— У Внутрішніх Колах маска не обов’язкова серед тих, хто зустрілись, — прохолодно зазначила істота, яка нас вела.

— Обличчя одного неважливе. Один не існує. Вагу має Слово і його шлях заради слави Матері. Нещаслива зупинка в дорозі має бути якнайкоротшою.

— Відпочинок у безпечному місці лише на користь Слову, — не піддався жрець. — Це захищає його від зла, а тому, хто його веде, дозволить подвоїти зусилля. Вода, вбрання та їжа — речі необхідні, коли доводиться мандрувати надломленим світом, сповненим самозакоханого зла й пожадливості.

Так ми собі гомоніли, йдучи вздовж петлястих, немов змії, закривавлених стін. Кілька разів звернули у круглі проходи до чергових коридорів і мені стало зрозуміло, що без допомоги я звідси не виберусь. В’юнке, як гірська річка, пасмо неба над головою було таким самісіньким, а на стінах повторювались ідентичні рельєфи. Я не помітив нічого, що допомогло б мені самому знайти дорогу.

Однак я відчував, що тут хтось є. Часом я чув позаду кроки і зупинявся, тоді кроки стихали. Я роззирався, і краєм ока мені вдавалося вловити якийсь швидкий, розмитий рух. Невиразну пляму багряного кольору, але нічого більше. Може, це був якийсь відблиск, може, сяйво у моїх утомлених страхом очах, може, я чув лише відлуння, що відбивалося від звивистих мурованих стін?..

Мури храму часом оточували невеликі круглі двори, а під кривими стінами було видно кругляві входи до якихось похмурих приміщень, схожих на неглибокі печери. Мені здавалося, що всередині них іноді щось рухається. Провідник показав нам на один із цих входів, злегка вклонився й пішов собі.

Стеля виявилася кривою, ніби приміщення було бочкою, що лежала на боку. Посередині стояла нова залізна грубка, а на камінній підлозі лежав товстий вишитий матрац.

Також я побачив циновки, амітрайський столик із буйволового рогу, такий низький, що біля нього треба було сидіти на підлозі, а також маленьку кам’яну статую Пані Жнив. Танечну вагітну жінку з серпом, мискою і головою потвори, увінчаною очіпком із колосків. Вона стояла в неглибокій стінній ніші, освітлена каганцем.

Я поклав на землю скриньку, загорнуту в задубілий від холоду плащ, і почав масажувати замерзлі, скам’янілі від утоми плечі.

Брус протиснувся в нішу крізь низькі двері й одразу ж упав на коліна перед статуєю.

Я відкрив рота, але нічого не встиг сказати.

Почув, як Брус бурмоче, спираючись кулаками об кам’яну підлогу і торкаючись її чолом.

— Матір... від якої все вийшло і до якої все повернеться. Ти, яка народжуєш, ти, яка годуєш, ти, яка ділиш, ти, яка відбираєш. Усе, що народиш, ти сама поглинеш, бо все належить тобі. Лоно, вічне коло, цвіте, плоде й насінино, початок і кінець, сило Матері...

Я завмер із напіввідкритим ротом. Із виразом, якого не посоромився б і Аґирен Кисалдим, прищавий недоумок. Ми опинилися тут зовсім самі, в пустому приміщенні, схожому на глиняний казанок. Тут не було навіть кутів, де хто-небудь міг би сховатися.

Я стояв на колінах на підлозі й дивився на свого підданого. Свого провідника й оборонця. Дивився, як він тричі торкається чолом підлоги, як підповзає навколішки до статуетки й тягнеться за довгуватим, схожим на чорне перо, предметом, що лежить у ніші.

За маленьким ножем із чорного обсидіану.

Я нічого не міг удіяти: зараз я бачив лише зіщуленого у фалдах червоних шат жерця Підземної, схованого за довгою маскою, що нагадує голову срібного шершня.

Я дивився мовчки, відчуваючи, як мороз, який скував мої руки, розливається хвилею заціпеніння по всьому тілу, як крижані голки крають мені лице і серце.

Брус узяв у долоню ножик і надрізав собі великого пальця. Зцідив три краплі крові в миску у правій руці Пані Жнив, а потім розмазав пасоку на зубатому роті й промежині фігурки.

Він захищав мене. Убивав заради мене. Вів через усю країну, спалену святим вогнем. Чому мав би зрадити саме зараз? Я це знав, та недовіра все одно зажевріла в моїй душі і тліла далі. Немов іскра в моху.

Брус відклав кам’яне вістря, випростався й лише зараз підняв і скинув маску. Я побачив, як вовтузячись із нею, він на мить склав долоню в кулак і торкнувся великим пальцем вуст. Військовою мовою жестів це означало «мовчи!». Я відчув полегшення, але страх не минув.

Брус витягнув з-за пазухи хустину й витер нею залите потом лице.

Я сів і сперся об стіну, а коли мій зір призвичаївся до темряви нашого покою, побачив вузький глиняний глек із водою.

Брус штурхнув мене в бік, перш ніж я встиг схопити шияку глека. Я завалився під стіну із відчуттям, ніби в мене трощаться ребра, а срібна чаша покотилася по підлозі.

— Не чіпай своїми паскудними руками, місячний ти сину! — закричав він. — Скільки ще часу мине, поки я виб’ю з тебе підлий егоїзм твого виду! Не бери першим! Хто п’є першим, паршивий собако?

Я глянув на нього, але помережане шрамами й висушене сонцем обличчя виражало лише гнів.

Якийсь час він дихав, а потім швидко глянув убік і вгору. На одну мить — і знову втупив у мене погляд чорних безжалісних очей.

— Спершу Матір, потім... ее... архіматрони... потім просвітлені істоти, потім еее... я, — пробелькотів я ідіотським голосом, пошморгуючи носом і стоячи на колінах із кулаками на підлозі.

— Потім доньки землі, собако! — прогримів він. — І лише на сам кінець такий пес, як ти! Тільки дрючок може провітрити твою затхлу голову, нехай усе стане єдиним! І якщо ще раз заклянчиш «я», вирву тобі язик!

Він пішов до глека, підняв з підлоги чашу, налив у неї воду. Спершу її понюхав, потім змочив палець і притулив до губ. За мить умочив кінчик язика і зачекав якийсь час, перш ніж випити маленький ковточок.

Нарешті майже непомітно кивнув головою і, випивши всю чашу, кинув її мені під ноги.

Потім ми мовчки сиділи під глиняною банею келії.

Брус протер ганчіркою маску зсередини, натягнув її на голову, піднімаючи лише частину, що має затуляти обличчя. Схрестив ноги, руки спер на коліна і заплющив очі.

Я сидів навпроти нього, власне кажучи, напівлежав на одному боці, зиркаючи крізь круглий вихід на бруковане подвір’я.

Під похилими стінами маячили темні круглясті отвори до таких самих келій, як наша, але я не міг нічого в них розгледіти. Мені лише здавалося, що часом у мороці я бачу рух, але це могла бути омана.

Панувала цілковита тиша й нерухомість. Тільки невеличкі зеленуваті пташки стрибали камінням двору.

Храм був старим. Старим і донедавна, можливо, покинутим. Шар вапна відпадав від мурованих стін, пліснява позначала збляклі фрески, в деяких коридорах валялося якесь старе барахло і сміття. Як же це сталося, що занепалий культ Праматері раптом відродився знову? Як дійшло до того, що ми його недооцінили? У нас були Відуни, найпотужніша у світі армія, розвідники й стратеги. А вистачило безумної пророчиці, пів року засухи й однієї ночі. Однієї ночі, коли все було зруйноване. Багата, сповнена життям імперія перетворилася на побоїще. З усієї Тигрячої імперії залишилися тільки ми з Брусом. І може, ще жменька недобитків, що переховуються в лісах.

А також шляхетні шаленці — такі, як Лемеш, син Корабельника.

Я зловив себе на тому, що занурююсь у спогади. Марную життєву енергію на порожні болісні міркування, які мене втомлять і ослаблять, але не змінять нічого на краще. У мене був дах над головою. Боліли лише ноги й ребра в місці, куди влучив копняком Брус. Я втамував спрагу, а голоду не відчував через постійний страх. Мене поки не викрили. Я був утікачем. Усього-на-всього. І мене мають цікавити тільки справи втікача. Сум’яття, притаманні імператорам, я маю залишити імператорам. Я відчував пекельну втому, тож мусив спати. Набиратися сил. Вони будуть потрібні мені завтра.

Я спав недовго й чуйно, тож підхопився одразу, щойно до мене долинув відголос кроків. Наближалися дві особи. Одна в дерев’яних личаках, друга в м’яких повстяних сандалях на шкіряній плетеній підошві.

Коли я розплющив очі, на Брусовому обличчі вже була маска, але він сидів так само нерухомо, як і раніше.

Старий чоловік із поголеною головою і в личаках став на коліна перед нашою ямою і схилився. На ньому було брунатне, схоже на мішок убрання і пошарпані штани до колін. Поруч із ним хтось стояв, але я бачив лише дрібні стопи в сандалях, може, жіночі чи дитячі, і поділ червоних шат.

— Я приніс їжу й воду, просвітлена істото... мудрості Матері...

Він поставив на землю дерев’яну тацю, схожу на коробку, заповз у келію і розставив на низькому столику розфарбовані миски й чашки.

Я глянув на стіл. Миска відварених овочів, печені вареники катмуль, пара коржів хліба, грудки квасолевого сиру, дерев’яні щипці для їжі.

Брус взяв миску з паруючим овочевим гишмишем і підніс до срібних ніздрів своєї маски.

— Не слід споживати тіл дітей землі, — його голос задзвенів відразою. — Тільки Праматір може їх поглинути. У цій страві відчуваються тіла риб і приправи. Грішні приправи, які ослаблюють тіло й дух, це також гріх для здоров’я. Ця їжа нечиста і її потрібно забрати. Хліба, сиру й води вистачить для підтримки тіла, а дух належить Матері.

Він відставив миску, після чого нервово вийняв хустку й почав витирати пальці, які обдало парою.

Другий прибулий у шатах, той, чиї стопи я бачив, раптом штурхнув служку, що стояв на колінах, у бік. Я почув глухий гуркіт і здушений стогін.

— Місячний козел! Ти переплутав миски, смердючий цапе! Зганьбив храм!

Прибулий упав на коліна поруч зі старим, що звивався від болю, і схилив виголену дрібну голову, приклавши кулаки до бруківки двору. Одне його плече було голе, а на лобі був виведений червоний знак: роздвоєна лінія, що закінчувалась ідентичними спіралями. Він підвів обличчя. Я побачив очі, форму губ і брів і вирішив, що це, найімовірніше, дівчина. Адептка. У її рисах було щось тривожно знайоме, але я не знав, що саме.

— Непростимо! Тут сталася ганебна річ! — кричала вона. — Слуги війни можуть іноді їсти живе тіло у стравах, це дозволяють заповіді пророчиці. Цей кнур переплутав миски і зневажливо приніс нечисті страви, призначені для місячних псів. Його чекає сувора кара, нехай усе стане єдиним!

— Хліб, сир і вода, — повторив Брус. — Решту потрібно забрати.

Ми залишилися самі, знову в повній тиші. Я засвоїв урок, який він мені дав, коли я намагався випити води, тож навіть не ворухнувся.

Брус проказав коротку молитву-подяку, а потім повторив усе те, що робив раніше з водою. Торкнувся губами скибки хліба, через деякий час пожував маленький шматочок і виплюнув його на долоню, далі, почекавши знову, відкусив шматок, який вирішив з’їсти. Я подумав, що так він перевіряє, чи їжа не отруєна. Може, це й було розважливо, але я вирішив, що він перебільшує. Як і з відмовою від тушених овочів і вареників. Якщо вже нас почастували, я б охоче з’їв щось, окрім самого хліба й води.

Я дивився, як він спроквола їсть, після чого викладає рештки на тацю й штовхає її по підлозі в мій бік. Я з’їв сухий хліб, кислуватий квасолевий сир із гострим неприємним запахом і випив воду. Я досі не відчував голоду і сподівався, що більше нічого не станеться. Що нам дадуть просидіти так до ранку і пустять у подальшу подорож.

Однак не довелося довго чекати, щоби знову почути човгання ніг по камінню: хтось прийшов. Той самий жрець, який провів нас крізь браму. Скидалося на те, що їм тут нічим зайнятися.

Істота з розмальованим обличчям стала на коліна в низькому проході, заповнюючи його цілком.

— Скоро Матір проковтне сонце, — сповістила вона. — Роги залунають Хором Темряви. Настане час вечірнього жертвопринесення. Стало добрим звичаєм, щоб його провела особа жерця, якій покірно офірували гостину. Це буде честю для Вежі.

Я закляк.

Брус міг пам’ятати кілька випадкових молитов, але звідки йому було знати, як проводити обряди? Я зрозумів, що тепер у нас немає шансів. Так близько підійшовши до оселі Підземної Матері, ми привернули її увагу. Нам не могло вдатися. Не прямо під її носом.

— У мандрівника зазвичай недостатньо чистого духу, щоб спуститись у святий санктуарій, — відказав Брус суворим буркотливим голосом.

— Хто розпізнає гріх навіть у мисці, буває достатньо чистим, щоб подужати зустріч із божеством, — прохолодно відповів жрець, а мені цього разу здалося, що це все ж чоловік. — Коли лунає поклик Матері, не можна допустити, щоб наполягання тривало надто довго.

Брус поволі підвівся, ніби на його спині був кіш із камінням.

— Аґирене, нікуди не йди, — сказав він нормальною мовою. — Стережи Слово.

Я зрозумів, що мушу тікати. Тільки як? Лабіринтом біля підніжжя вежі, крізь замкнену браму? А як потім перебратися через міст? Маючи лише одяг адепта? Наші коші з одягом і харчами, наші шпигунські ціпки і все інше лежить на возі. Я маю лишити Бруса на поталу храму?

— Місце адепта — біля його майстра, — сповістив жрець. — Чи слід призначити іншого? Як інакше принести жертву?

Тож це був кінець. Ми знову мусили зайти в лабіринт похилених стін і рушити плетивом коридорів у невідоме.

Однак цього разу ми пішли іншою дорогою, бо невдовзі опинилися на зовнішньому подвір’ї, що колом оточувало вежу й лабіринти. А тут несподівано вирував натовп. Жінки у кастових довгих сукнях зібрались у голосисту громаду. Одні чогось чекали, інші чогось прямо домагалися. Деякі сиділи під стінами, зіщулені, часом із похиленими головами, що впирались у плечі. Одні виглядали збудженими, інші — байдужими.

Я гадав, що всередині порожньо і майже безлюдно. Я звик до пустих звивистих коридорів, де снують лише тіні й відлуння. Мені здавалося, що галас залишився на площі, за воротами вежі.

Ми проходили крізь натовп, але тут ніхто не падав перед нами на коліна. Жінки простягали руки й або гладили наші шати, або судорожно стискали їх пальцями. Вони чогось від нас хотіли, але через гамір не було чути, чого.

— Його звуть Алтай Кирдиґал! Ми маємо пробратися в гори, до нашої родини! Ми з Агардима! Віддайте мені чоловіка! Він нічого не зробив! Алтай Кирдиґал!

— Пропустіть нас до архіматрони! Ми хочемо поговорити з Матір’ю!

— Віддайте мені сина! Туґалай Меррек! Він добрий! Слухняний хлопець! Дозвольте мені з ним поговорити! Він хворий! Йому не можна носити каміння!

— Матір! Благословення для хворої! Ведіть до архіматрони.

Істота, яка нас вела, йшла крізь натовп мовчки й нестримно, відштовхуючи простягнуті зусібіч руки, а ми брели за нею.

Жінки залишилися позаду, ми пройшли крізь круглу браму й потрапили на ще одне вузьке подвір’я, що оточувало вежу кільцем. Я подумав, що варто вбити цього жерця й тікати. Найкраще зараз. Чим далі й чим глибше ми заходимо, тим складніше буде вибиратися. Але Брус ішов поруч із ним цілком спокійно. Я не знав, що він задумав, але мусив довіритись йому.

На другому подвір’ї ми також натрапили на людей. Вони сиділи під похиленою стіною, на кам’яному хіднику, що оточував площу з розбитим, висохлим фонтаном.

Усі в бірюзових і кармінових шатах афраїмів і аразимів, з каптурами на головах. Попри вишукане коштовне вбрання вони виглядали втомленими і змученими, ніби сиділи тут уже багато годин. Побачивши нас, вони підвелися з парапету фонтана й кам’яних лав під стінами, а потім опустилися на коліна, спираючись кулаками на бруківку. Наш провідник прямував енергійним кроком і очевидно не мав наміру зупинятися. Ми просто зрізали дорогу через цю площу. Але люди на колінах навіть не поворухнулися. Не підвелися з колін, загородивши нам шлях барикадою вигнутих, зодягнених у блискучі бірюзові чи кармінові шовки, спин. Жрець зупинився і злісно прошипів крізь маску:

— Це зухвальство! Прохід!

Один із чоловіків поволі піднявся. Він був дужим і кремезним, із червоним, широким, залитим потом амітрайським лицем, а також непроникними очима, що сяяли блакиттю. Його щоки перетинали скісні смуги афраїмських татуювань.

— Я — Фардіг анг Сабалай із роду Чиндеґая, племені афрай. Ми покірно чекаємо тут уже другий день без води і харчів, відряджені наказом наших святих жінок. Рід Чиндеґая десяток разів по десять поколінь захищав поля храму Праматері, від річки аж до спалених пагорбів. Матері роду, що сусідує Мерадукові анг Урґаталу з роду Таґалай, дбали про стада Праматері п’ять разів по тисячі ковець. У нас є печатки. Є залізні знаки. Триклята чужоземна династія зазнала поразки і плоди Матері повертаються у її володіння, поки все не стане єдиним. Ми чекаємо другий день, але шляхетна архіматрона не має для нас часу. Тварини падають на площах. Слуги війни не вміють за ними доглядати. Квівці ламають собі ноги в тисняві. Тварини конають від спраги! Дурра лежить у снопах і приваблює щурів і червів. Благаємо тебе, просвітлена істото, передай наші покірні прохання архіматроні. Нехай вишле нам слово правди. Дозволь нам доставити майно храму до наших пасовиськ і зерносховищ, перш ніж усе зіпсується.

— Тара! Мовчати! — прогримів жрець. — За мить Праматір проковтне сонце. Підземне Лоно голодне! Якщо ви негайно не розступитеся, то ваша кров нагодує богиню! І буде так, щоб усе стало єдиним, якщо прозвучить іще хоча б слово сумніву!

— Ми слухаємось, — прошепотів афраїм і відступив з нашого шляху, схиляючи голову.

Тож ми пішли далі, вийшли в головний коридор, де перед нами відчинялися й зачинялися Брами Таємниць, розсуваючись у веретеноподібних порталах. Усе далі й далі. А я відчував, як щоразу, коли за нами зачинялися куті двері, в мені гасла надія. Чим далі ми йшли, тим темніше ставало. У коридорі клубочився дим, я вдихав запах духмяних трав і олійок, крізь який пробивався страхітливий гострий сморід падалі. За третьою брамою вже не було похилених стін і сутінкового неба над головою, а був тунель.

Він був освітлений миготливими каганцями, блиск яких ковзав по кам’яних тілах жіночих демонів, що вигиналися в екстатичному танці. Жеврів на химерно вирячених очах, оздоблених білим перламутром, на кривавих, гакоподібних зубах, налитих грудях і оголених стегнах. Це виглядало так, ніби по них повзали вогняні змії.

За нами зачинилася ще одна брама, я чув понуре низьке гудіння, ніби в темряві завивали тисячі морських створінь. Звук заповнював усе, і через нього мені скручувало в живіт. Сморід став іще відчутнішим.

Розсунулись останні ворота. Залізні, з перехрещеними зубцями, немов вертикальна паща. Звук лився зусібіч, прибивав і ставив дибки волосся на потилиці. Я відчував, як пітніють долоні, а ноги наповнюються рідким свинцем.

«Життя не має значення. Це тільки мить, — подумав я. — Я прийшов нізвідки і мандрую в незнане. Є лише Дорога Угору, де мене чекає зустріч із Творцем. Дорога Угору складна, бо цей шлях кам’янистий. Є тільки сльоза і камінь. Куди відходять усі, туди піду і я, адже там на мене чекають. Я йду для того, щоб дійти. Дорога неважлива. Дорога — це тільки мить».

Я прочитав молитву за померлих, немов солдат перед битвою. З цього моменту я мав уважатися неживим, але це не дуже допомогло.

Ремінь учив, що треба зосереджуватися на диханні. Стежити, щоб повітря проходило крізь тіло. Що страх народжується з думки. Тимчасом важливо те, що ми бачимо, а не те, що можемо побачити. Те, що діється, а не те, що діятись може. Зосереджуватися на диханні й тамувати думки, в яких прокльовується жах. Є лише серце, м’язи й легені.

Усередині вежа була великою, похмурою і круглою, як миска, перевернута дном догори, але увінчана шпилем. Вона спиналася в небо, тож ми стояли наче посеред великої груби. Я поглянув угору, побачив там невеличке коло сіріючого неба й одразу ж відігнав думку, що бачу його, можливо, востаннє.

Зала нагадувала похмуру печеру, освітлену тільки одним снопом світла, що пробивався крізь круглясте вікно в стіні вежі й перетинав її, ніби списом, падаючи на непоказну статую з чорного каменя на дні. Кругла галерея, на яку ми вийшли, була найбільшою, але й над нами, і під нами я бачив інші. Усюдисущий лемент підіймався й опадав, він заповнював приміщення, як густа рідина. Мені здавалося, що в мене зараз бризне кров із вух і очей. Це було ніби ревіння слона чи гудіння величезних, немов воли, бджіл у порожньому стовбурі. Мені вже траплялися в житті речі, для розуміння яких їх треба було пережити самому, бо вони не піддаються опису словами. Я знав, що цього звуку я не забуду ніколи.

З темного дна печери віяло вологим підвальним холодом і трохи трупним смородом. Попри те, що він був слабким, цього смороду також неможливо ні з чим переплутати.

Стовп світла ставав усе червонішим. Отвір очевидно було зроблено так, щоб він ловив західне світло й направляв його прямо на статую. Це була велика постать жінки, що сиділа, але я не бачив точно. Відблиск малював на ній лише криваві плями.

Ми не могли тікати дорогою, якою прийшли, бо за нами замикали Брами Таємниць. Отже, доведеться блукати в таємничих коридорах, потемки й наосліп. Нестися вперед, намагаючись звалити будь-кого, хто стане у нас на шляху. За мить почнеться якийсь ритуал. Ритуал, в якому ми мусимо брати участь, не знаючи, що робити. Ба гірше, це могли бути речі, яких не повинна чинити жодна людина. Ми маємо нагодувати кров’ю статую? На що ще я здатний, щоб вижити й виконати останній наказ мого батька?

Сніп світла побагровів і згас, і тоді раптом запала тиша.

І темінь.

А потім на галереях запалали кола ламп. Я побачив, як у темряві рояться ледь помітні в пітьмі постаті в широких шатах із каптурами.

Я бачив їх на галереях і там унизу, на дні печери.

Пекельне гудіння залунало знову, але вже тихіше і ще нижче. Мені здавалося, що воно тужливе й зловісне. Гнітюча дрижача пісня без слів, що наповнювала мене смутком і байдужістю. Ніби отруювала душу.

На дні печери запалала олія у трьох великих мисках, у кожній із яких без проблем можна було б засмажити цілого барана.

Статуя була величезна, і лише зараз я добре її роздивився. Ніколи раніше я не бачив зображення Підземної Матері. Мені траплялося тільки втілення, зване Пані Жнив. Зрештою, може, це була її донька. Але Підземна не виглядала, як потвора. Гігантська жінка навколішках із лагідним усміхненим обличчям, із волоссям із квітів, гілок і плодів. Між її ногами дрімала підземна пітьма. У простягнутих руках вона тримала глек і кетяги дурри, ніби хотіла подарувати їх своїм дітям. Та, з якої усе вийшло і до якої все повернеться. Господарка Врожаю. Годувальниця й Матір.

Труби — якщо це були труби — замовкли. Запала тиша.

А потім я побачив вогники. Два ряди миготливих промінчиків у долонях постатей під каптурами, які висипали на дно печери із прихованих дверей і оточили статую півколом.

Я почув пісню. Ніжну, пронизливу пісню про розраду в обіймах матері. Про справедливе серце дарувальниці, що дбає про своїх дітей. Пісню, яку співали високими голосами, таку прегарну, що я відчув, як мені на очі навертаються сльози. Від ніжних дівчачих чи дитячих голосів до горла підступив клубок. Я відчув себе втомленим, самотнім і зацькованим. Мені захотілося розради і спокою, про які співалося в пісні. Я затужив за іншим світом, в якому не треба було ні за що боротися, в якому ніхто ні в кого нічого не видирає, а все дістається зі справедливих рук матері. Де тепло й лагідно, ніби в моєму дитинстві, яке минуло в Будинку Цинобри, де немає війни, крові й пилу.

Жрець, який був нашим провідником, посмикав Бруса за плече:

— Пора.

Я неохоче рушив. Нізащо не хотілося припиняти слухати.

Співаки у колі одночасно нахилилися, ставлячи каганці біля своїх ніг, а потім спільним жестом ступили крок назад, розстібаючи плащі, які м’яко опустилися на землю. Я побачив дрібні фігури, груди й безволосі лона. Побачив делікатний малюнок спіралей і кіл на їхніх тілах і перехилився через кам’яну балюстраду. Це тривало лише мить.

— Пора! — знову гаркнув жрець і шарпнув мене за рукав.

Він повів нас униз крученими кам’яними сходами, у нішах жевріло світло ламп. Я вже не боявся. Подумав, що ми спускаємося на дно печери, туди, де стоять дівчата і звідки досі лунає солодка пісня. Я був майже напівпритомний і невідомо чому мені здавалося, що ми якось впораємося.

Приміщення, в якому ми зрештою опинилися, від печери відділяв лише ряд колон із дуже філігранно вирізьбленими рослинними узорами. Здійнявши руки, дівчата видали співочий оклик, а потім обернулися навколо.

Я сторопів.

Мені здавалося, що зір мене підводить, що серед миготливого світла, пахучого диму й плям світла я бачу у декого з танцівниць ознаки чоловіцтва. Невеличкі, безволосі й дивні, а над ними груди, що теж підстрибують у ритмі кроків.

— Хутчіш! — рявкнув жрець.

Колони і стіни були вкриті узорами. Квіти, галузки й плоди, схрещені в делікатному плетиві. Тільки от не зубило каменяра над ним чаклувало.

Це були кістки.

Черепи, ребра, щелепи, хребці й гомілки були укладені так, що їх було складно впізнати. Я бачив листя, чашечки, стебла й плоди. Аж поки не розгледів перший череп. А тоді почав помічати.

Усюди навколо.

Пісня лунала далі. Заспокійлива й гарна.

Брус і жрець стояли над кам’яним столом, на якому в рядок лежали вигнуті базальтові ножі. Гладкі і блискучі, ніби кігті якогось величезного створіння, із різьбленими кістяними держаками.

— Ще маленька послуга, — пробурмотів жрець, ніби щось пригадавши. — Це необхідно, бо не вдасться завершити до ночі.

Він поклав на столі келеп. Зброю, схожу на молот на довгому ратищі, але з вістрям замість наконечника. Вістря було вирізьблене з такого ж базальту, як і ножі. Гострого, твердого й блискучого, як чорне скло.

Брязкіт ланцюгів і заліза я почув попри пісню, що далі кружляла в повітрі.

Піднялися ґрати, куті з товстих прутів, що закривали отвір у стіні поруч із нашою нішею.

І я побачив їх.

Голих чоловіків, які щільно тулилися одне до одного, з поголеними поспіхом і грубо головами, як у нас із Брусом. Вони стояли довгим рядком, затиснені між стінами, і могли йти лише вперед, один за одним, притулені до спин тих, хто попереду, а за ґратами — вузьким проходом між двома кам’яними стінами, що вели до центру печери.

Я бачив, як вони трусяться, хтось щось монотонно бурмотів, хтось плакав, хтось голосно і спазматично дихав. Переважно чоловіки, серед них тільки одна чи дві жінки. Зігнані, як буйволи в загорожу, з великими широко розплющеними очима. Старі, молоді, деякі молодші за мене.

Я почув тихий дитячий голос, який тихенько заводив:

— Ні... Ще ні... Ще хвилинку... Будь ласка... Одненьку хвильку... — І я перетворився на лід.

Я глянув на Бруса, але побачив тільки власне відображення в дзеркальній масці.

Він просто стояв нерухомо і навіть не здригнувся.

Я глянув на його руку, що висунулась із рукава. Я хотів переконатися, що вона брудна й жилава, а не тендітна й розмальована спіралями.

Вони були однакового зросту. Чи я не помилюсь?

Я глянув на залізний вигнутий прут із базальтовим іклом. Чи встигну його схопити?

«Маленька послуга».

Зараз матимеш.

Брус далі стояв нерухомо. Чи він збирався пройти через це, сподіваючись здогадатися, що мусить робити? А потім забивати цих нещасних, аби лиш відвести від свого підопічного небезпеку?

Я не хотів помирати, але й не хотів вижити такою ціною.

Пробач, батьку, я підвів тебе. Я знаю, що ти зрозумієш.

— Пора! — гаркнув жрець бляшаним голосом. — Чекати недоречно! Слід оголитися! Поневолювачів зараз приведуть. Настала пора гніву Матері! Пора відплати за кривди світу!

Так.

Пора гніву.

Пора.

Я набрав повітря і так, як учив мій Майстер Війни, розпалив внутрішній вогонь усередині мого тіла. Я кинув у нього всю свою втому, страх, гнів і образу, — так, ніби торкнувся грубки. А потім дозволив вогню заповнити мої вени.

— Є важливіші справи! — раптом пролунав голос. Сильний, жіночий голос. Я подивився на двері й побачив постать, одягнену у плащ із каптуром. — Це звичайне жертвопринесення. Нехай ним займуться ті, хто має це робити. Ті, хто подорожують, ведучи Слово, мають говорити.

Жрець повільно опустився на коліна і спер кулаки на підлогу:

— Архіматроно, гафрам акидил. Ти мовила правду.

Брус також віддав уклін. Я ставав на коліна, ніби ламав сталь, яка застигла в моїх суглобах, сперся кулаками на кам’яні плити і торкнувся чолом підлоги.

Вогонь у моїх венах досі гудів. Палав у голові і підсовував мені образи. Короткі, палаючі, як удари блискавки. Стрибок, оправлений кістками держак келепа в руці, короткий рик заліза, прямо в лисий розмальований череп, стрибок на стіл, ніж у другій руці. І тепер скок на сходи, удар залізом під коліна, а потім ніж на горло.

На вену духу, що пульсує збоку на шиї. Обсидіановий пазур, гострий, як уламок скла, і твердий, немов діамант. А далі — хто нас зупинить, якщо ми поведемо поперед себе архіматрону з лезом на горлі?

Блискавка сяйнула і згасла, а я не зробив нічого з підказаного нею.

Коли ми йшли кам’яними сходами в поблискуванні каганця, а потім крізь в’юнкі коридори, що оплітали вежу, до мене й далі долітала солодка пісня про розраду. Невдовзі я перестав її чути: до мене долинув перший страхітливий крик. Приглушений, пульсуючий десь за стінами всередині тіла вежі.

Ми вийшли на вулицю в перші сутінки. На синьому небі вежа шпигала хмари шпичастими, схожими на роги зубцями, а навколо верхівки борсалися ворони, немов клапті сажі від палаючих сувоїв.

Розділ 3.

Фея і дракон

Краще живим

бути, ніж мертвим,

завжди живий наживеться;

я бачив: багаття

здіймалось багатому,

та був він приречений смерті.

Їздити верхи

може кульгавий,

пати череду — однорукий,

стане в пригоді й сліпець,

доки не спалять,

і жодного зиску з мерця.

(Повчання Високого)

Шкіра Дейрдре гладенька, як пергамент. Бліда, майже біла, що притаманно жінкам народу, чиє життя віками минало попід похмурим небом, під шмагання безкінечних дощів і вологого морського вітру. У жінок, чиє волосся руде від природи, лискуче, немов відполіровані мідні дротики, як у Дейрдре, пігментація не така, як у інших. Звідси ця алебастрова прозора шкіра. Ще вона мала б бути веснянкувата, але для чого нам тоді генетична інженерія? Тому в Дейрдре Малліґан не надто багато ластовиння, плям чи прищів. Я делікатно досліджую її тіло, рухаючись губами по горбах і долинах. Дейрдре така ж, як і її острів. Гладкі рівнини, пологі узгір’я. Жодних гірських хребтів, небагато лісів. На мармуровому, залитому світлом свічки тілі немає нічого, що могло б зіпсувати його географію. Тільки м’які пагорби й долини. Під тонкою прозорою шкірою тремтять маленькі тверді м’язи, коли вона рухається в моїх обіймах. Її обличчя прямо під моїм, я дивлюся в примружені мигдалевидні очі, зелені, як Ірландія. Капризні вуста з прегарними контурами ледь рухаються біля моїх губ. Я чую глибоке дихання. Відчуваю дрібні пальці, що блукають моїми плечима і спиною.

— Прокинься, Той, Хто Спить у Дереві, — стогне Дейрдре. — Уже час.

Я з жахом дивлюся на неї, прямо в пташині очі: золоті, із круглою, як отвір ствола, зіницею. На лискучо-чорне пір’я і задертий у небо, роззявлений дзьоб, що нагадує леза секатора. Пір’я закінчується на шиї, далі йде гладке тіло, бліде й алебастрове, ірландське тіло Дейрдре.

— Прокинься! — каркає Дейрдре. Я кричу.

Кричу, притиснувши обличчя до гарячого попелу, під потоками крижаної води. Кричу, лежачи голий серед каміння і скель, чуючи тріскотіння полум’я. Захлинаюся криком і схлипуванням, як немовля. Кричу, давлячись першими ковтками повітря, що пахне озоном. Народжений із дерева й блискавки. Я — сам біль. Біль існування. А потім є лише дощ, шипіння згасаючого полум’я, біль і ніч.

Мене будить холод. І дрижаки.

І усвідомлення того, що я живий. А коли ти живий, неможливо тривати в нерухомості й бездумній пітьмі. Жити — значить рухатися. Діяти. Усім тілом я відчуваю каміння й мокрий мох, на яких лежу. Мені незручно. Значить, я живий.

Кілька разів у житті я вже так прокидався. Найчастіше — серед лікарняної білості. Шокований власним існуванням, слабкий і зболілий.

Але ще ніколи не було саме так.

Я збираю себе, незграбно й важко, як Ґолем із залізобетону. У мене стукотять зуби, крижаний дрож проймає до самих кісток. Я лежу в чудній позі, з покрученими кінцівками — ганчір’яна лялька. Мені доводилося бачити людей, що лежали в таких позах. Жертв вибухів. Знесених ударною хвилею, угрузлих у те, що опинилося на їхньому шляху, безформних, як пом’ятий одяг. Але я, здається, все ж цілий.

За кільканадцять метрів від мене, посеред галявини, палає вогонь. Рештки мого власного стовбура жевріють і стріляють шиплячими під краплями дощу пломенями. Окей. Вогонь так вогонь. Біля вогню можна зігрітися. Вогонь — це добре. Варто почати з тепла. Інакше все це ідіотське чудо з електричним воскресінням можна профукати через звичайнісіньке переохолодження.

Мої думки розлітаються навсібіч, як зграя наляканих рибок.

Лише присівши біля жару згорілого стовбура й простягнувши руки до тепла, я починаю збиратися з думками.

Це я.

Живий.

Або це чергова галюцинація, як і Гвар, пустеля, майстерня дядька Атілаайнена й вороноголова Дейрдре.

Я сиджу із простягненими до жару руками, як той неандерталець, даючи теплу розтікатися моїми плечима, окутувати грудну клітку і вливатися в ноги.

Моя шкіра парує, як у сауні, розгублені думки поволі й обережно, одна за одною, повертаються, починають знову формувати зграю.

Це я. «Дозвольте доповісти, що я повернувся до виконання своїх обов’язків».

Одяг розірвало. Усе, що на мені було, навіть черевики. Ремінь, каптан, сорочку. Дерево з’явилося зсередини. Дерево, яке було мною. Чому ж я тоді сиджу перед вогнем, який пожирає рештки стовбура? Я був деревом чи дерево було мною? Що це горить під моїми руками? Ось питання, які вичерпують перелік риторичних дилем на сьогоднішній ранок. Я справді як первісна людина. Голий і ошелешений. У мене немає дослівно нічого, навіть цей вогонь не мій. Я думаю про спорядження, яке залишилося в домі Ґрунальді. Про Ядрана. Але й про одяг, мачете, ковдри, про безліч речей, які я залишив. Це не так далеко. Мені треба дійти до Ґрунальді. Це максимум три дні ходу. От тільки ходу в черевиках. Через долину, перекриту підпаленим мною фортом, в якому кишить розлюченими Зміями. Потім скелястою стіною, на якій висить (або ні) моя мотузка. Усе голяка.

Хорошого мало.

Усе ще здригаючись, я невпевнено зводжусь на ноги й обходжу попелище в пошуках решток майна. Якийсь сучий син свиснув у мене меча. Мій шінобі кен «Нордланд Аеронаутікс». Цього я пам’ятаю. Чи були інші?

Від утрати меча мені так боляче, ніби разом із ним зникло моє щастя, ніби в мене забрали когось близького. Він був із Землі. З дому. Не злічити, скільки разів він рятував мені життя. Не хочеться й думати, які в мене були б шанси дожити без нього до цього паскудного туманного ранку.

Я активую цифрал. Просто щоб допомогти собі в пошуках і відчути себе бадьоріше.

Я активую цифрал.

І нічого не відбувається. Лише паморочиться в голові. І я відчуваю, як у мене всередині вперше за дуже довгий час зароджується страх. Жаский нудотний страх, про який я вже встиг забути.

Це так мене вражає, що я аж сідаю на землю й на мить скручуюся в клубок. Намагаюся заспокоїтись і ще раз активувати свій бортовий комп’ютер, але він мовчить. Мій паразитарний ангел-охоронець мовчить.

Меч — це лише інструмент. А от без цифрала я точно в сраці.

Бойовий режим, без якого в мене є шанси (статистично, звісно), вийти живцем із трьох, може, чотирьох сутичок, — це ще пів біди. Але що з моїм імунітетом, пам’яттю? Куди поділися знання з тренувань?

Від розпачу й почуття безсилля я безпомічно скручуюсь клубком на моху, це триває, може, хвилин двадцять. Потім я відчуваю, що мені муляє каміння, лежати на мокрому моху незручно, а мурахи кусаються.

Добре, вистачить.

Я встаю і ще раз обшукую галявину. Систематично і старанно. Усе знадобиться. Будь-яке шмаття, будь-яка дрібниця. Спочатку я знаходжу жменю золота. Поодинокі монети розкидані то тут, то там, у траві, між камінням. Небагато. Основні запаси, вкладені в пояс зі схованками, залишились у тюках. У Ґрунальді. Вони були важкі, як горе, зрештою, я ж не на шопінг зібрався. Якраз золото мені потрібне найменше. Якби я міг викликати таксі й попросити завезти мене прямо до двору Ґрунальді Останнє Слово, це була б геть інша справа.

Я знаходжу рештки пояса, шматки тканини, розірвані фрагменти чогось, що колись, здається, було моїм черевиком, а зараз це щось туге від вологи й ні на що не схоже. Я весь час пригадую інші втрачені дрібниці, які розпихав по кишенях. Чепелик, складаний ніж із безліччю підручних інструментів і добротним лезом. Рештки запасів: кілька шматків халви і смужок м’яса. Ложку. Люльку.

Моя люлька, кисет із тютюном і набір інструментів. Кресало. Як жити без кресала?

Шукаю далі. Обходжу попелище по спіралі навкарачки, систематично прочісуючи траву, мох і каміння пальцями. Мене все ще трясе.

Я намагаюся не думати про цифрал, про холод і пронизливу слабкість. У мене розколюється голова й пульсує у скронях. Грудну клітку стискає паскудний нудотний біль. Там, де стирчав спис, видно нерівний, довгуватий шрам, що заріс шарами, як на стовбурі дерева. Не розумію, чому я лишився живий. Наконечник був довжиною з долоню і прошив мене наскрізь. Древко, яке врізалося в груди, також мало п’ять сантиметрів у діаметрі. Жесть. Серце точно зачепило, пробило серцеву сумку, плевру, мабуть, і тканини легень. Можливо, зламало ребро, точно розтрощило лопатку. Не розумію, звідки в цієї паскуди стільки сили. Може, мене б і врятувала медична бригада, якби була поруч. Якби мене одразу заморозили. Потім медевакуація і — прямо у відділення інтенсивної терапії. Може. Якихось тридцять відсотків шансів. Тимчасом я абсолютно точно одужав.

Ще одне диво.

У траві я знову бачу металевий блиск, але це камінь, укритий слюдою. Слюда. Золото дурнів.

Шукаю далі, порпаючись у камінні під монотонне каркання, що роздирає сіре повітря туманного ранку. А потім позначаю палицею місце, до якого я дійшов, і повертаюся до попелища, щоб зігрітися. На жаль, жару залишилося небагато. Він ледь жевріє і шкварчить серед вуглинок.

Через годину я знаходжу ніж. Мій довгий ніж у піхвах, що служив мені разом з утраченим мечем. Він лежить щонайменше за десять метрів від попелища, заплутаний у вже безлистих гілках якогось куща. Я ридаю від щастя, пригортаючи до себе ніж, а в голові прослизає думка, що зі мною, мабуть, щось не дуже в порядку. На цій знахідці чорна смуга закінчується і невдовзі я знаходжу різне дрантя — фрагменти одягу, роздерту куртку і врешті сагайдак із луком, що висить на гілці. Цього небагато, але має вистачити. Лук, здається, трохи вийшов з ладу, але його ніби можна поремонтувати.

Я складаю це все в одне місце — злиденні пожитки, але це більше, ніж нічого. Все ж у мене є ніж. Людина, яка має ніж, має, в принципі, все. Маючи ніж, можна змайструвати ледь не будь-який необхідний інструмент, зброю, навіть прихисток. Можна різати, підважувати щось, рубати, пиляти й копати. Немає нічого більш необхідного за ніж. Мені це добре відомо, бо я пам’ятаю часи, коли влада заборонила володіти ножами.

Фрагмент шкіряної куртки, який уцілів, не дуже великий, але його вистачить на два примітивні мокасини. Я вирізаю ножем два шматки шкіри відповідної форми, а потім ставлю на них стопи й обводжу їх вугіллям. Це буде підошва. Відтак обтинаю відповідним чином інші обрізки й обмотую ноги, як мене вчили на курсі.

Шкода куртки, але тепер у мене є взуття. Я розкладаю найдовший шматок розірваного ременя на пні й відрізаю смужки. Вони недовгі, але я зв’язую їх між собою і стягую мокасини, протягуючи сплетену шнурівку крізь видовбані ножем отвори у шкірі.

Працюючи, я щосекунди розпачливо намагаюсь активувати цифрал. Майже рефлекторно. У мене трясуться руки. Я мокрий і промерзлий. Тепер постає питання, що на себе накинути. Основна проблема — це одяг і укриття. Не цифрал.

Я стаю спиною до згарища, саме так, як стояв тоді, коли з мене виросло дерево. Це просто. Достатньо обернутися, щоб краєвид, який вже назавжди врізався мені в мозок, з’явився перед моїми очима.

Дві вершини в тумані, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи. Рвані лінії гір, затягнуті сизуватим опаром. Видимі здалеку дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби над ними попрацював майстер бонсай.

Так.

Так я стояв, коли моє тіло вибухнуло деревом.

Меч був на спині. Пояс розірвало й він полетів назад, туди, де його знайшов той сраний шмаркач. Живий труп, який поняття не має, що ходить по цій землі тільки через тимчасові технічні проблеми.

Ходячий мрець із відкладеним вироком на карку. Злодій, який насмілився обікрасти Дерево.

Ніж висів високо з лівого боку, на стегні. Він відлетів у напрямку, визначеному моїм лівим плечем, прямо в ті кущі. На якісь десять метрів. Там я його й знайшов. Торбинка й піхви зі складаним ножиком висіли на поясі трохи позаду за правим стегном. Відмірюю відстань кроками. Цього разу я не мушу прочісувати всю галявину, лише трикутну ділянку в тому напрямку, в якому ймовірно полетіли мої речі. Мої зусилля з аналітичного мислення не лишаються без винагороди: я знаходжу ложку й полу куртки. Обривок, може, з дві долоні, але якраз той найбажаніший. Це пола, що ховає внутрішню кишеню, де лежать капшук із люлькою і кисет із дрібкою тютюну. Експериментальні трави, куплені ще в Зміїній Горлянці, пропали — але ж не плакати за ними. І так від них жодної користі.

Я збираю оберемок гілок і докидаю у вогонь, а потім сиджу, пихкаючи люлькою. Повертаюся до рівноваги. Ось нова наука: слід докидати в полум’я дрова, а не панікувати, що гасне. Людина постійно вчиться. Хмарка диму, що пахне, ніби кадило із сушеними сливами, прояснює мені розум і я раптом виразно усвідомлюю свою тупість. Навіть не хочу коментувати свій стан.

Я встаю і рушаю широким кроком туди, де відбулася боротьба.

Люди Вогню пішли, як оживлені туманом живі трупи. Пішли, залишаючи біля каменя флягу, плащ того великого воїна, його шолом, що досі лежить на стежці, але передовсім мечі. Два мечі, кретине ти відбитий.

Вони короткі, така якість лез наводить на думку радше про садові інструменти, а не про витвори зброярського мистецтва, проте як не крути — це все ж зброя.

Я піднімаю меча, що належав першій жертві мого «нордланда». Зброю великого бороданя. Той самий, якого схопив воїн, коли його зброя зламалася від удару. І ще один, що належав іншій Людині Вогню. Біля руків’я досі лежить його зеленувата, вкрита мурашками долоня.

Підходжу ще до краю прірви і знаходжу заплутаний у корені плащ хлопця. До нього нелегко дотягнутися, але достатньо довгої палиці з сукуватою кінцівкою і трохи альпіністських навичок.

Далі плащ Змія служить мені для виготовлення одягу. Найпростішого у світі. Кілту.

Достатньо відрізати пояс відповідної довжини, обмотати стегна, перекинути через плече й закріпити ремінцем, знятим із фляги. Решту плаща я належним чином підрізаю, посередині роблю трикутний надріз, у який просовую голову, й зав’язую імпровізовану на зразок пончо кофту відрізками ремінця під пахвами. Плащ велета-воїна здоровенний і добротний, тож я накидаю його на плечі. Усе дрантя на мені тверде від крижаної вологи. А плащ, на додачу, ще й обісцяний вовком.

Звичайно ж, я забираю і осиротілу стрілу, що стирчить зі сланцюватого ґрунту, і шолом бороданя.

Базова підготовка до мистецтва виживання — так званий «тест цеглини». Уміння вигадати, що можна зробити з довільним предметом, наприклад, із цеглиною, окрім як побудувати житло, звісно. Такий шолом — це ще й казанок, підручне ковадло, тазок, примітивний щит, кастет, маска, водонепроникний капелюх і так далі. Варто лиш подумати.

Я забираю навіть клапті дрантя і шматки пояса, з яких роблю мотузку. З фрагмента штанини ладнаю клунок, в який кладу всі знахідки, а тоді зав’язую його навскіс на грудях.

А потім рушаю.

Спускаюся стежкою, що веде униз, на північ. До Земель Вогню.

Я йду, не прощаючись навіть скупим поглядом із вершинами, що пригорнулися одна до одної, ігнорую свої власні експресивні статуї й дерева, що виглядають, немов вигнуті фігури Драккайненів у приступі танцю святого Віта. Я ковзаю по мокрому камінні, перечіпляюсь об корені, обвішаний дрантям, але живий.

Слабкий, як немовля, хапаю дрижаки, помираю з голоду. Але я живий.

Живий і ще поборюся.

На дно долини, до шумкого потоку серед хвойних кущів і скель, я йду понад годину й ледь тримаюся на ногах. Потім п’ю воду, стоячи накарачках, як кінь, обережно, щоб не заробити завороту кишок, вода — крижана, і мій кишечник зводить судомами, пустий шлунок викручується навиворіт і спричиняє блювоту. Я споліскую обличчя і якийсь час сиджу на моху, чекаючи, щоб дихання повернулося в норму.

Я досі відчуваю напрямки в голові чи це тільки ілюзія? Мені здається, що я знаю, де розташована країна Вогню, де пекельний босхівський Діснейленд, зведений Ван Дікеном, і де його біснуватий Замок Шпичаків. От тільки це, можливо, моя фантазія. Я не можу активувати цифрал. Боюся, він залишився в дереві. В тому дереві, яке було мною. Може, його спалила блискавка? Звідки мені знати, як працює це довбане диво?

Далі я йду проти течії струмка, дном долини, серед скель, що височіють обабіч, серед мжички і часом під вороняче каркання.

Іду.

Перших людей я зустрічаю близько полудня. Вони мертві.

Спочатку я бачу вовка. Він сірий і велетенський, схожий на теля. У нього похила спина, низький, як у гієни, зад, але холка й загривок висотою понад півтора метри. Кожна лапа завтовшки з моє стегно.

Я застигаю, повільно опускаючи долоню на сагайдак, але пригадую, що лук пошкоджений, а в мене тільки одна стріла. Вибух, який перетворив мене на дерево, послабив валики, змінив натяг тятиви, а сам лук, здається, перекосився. Тож я прибираю руку й тягнуся до мечів. Стою сторожко, поклавши долоні навхрест на обидва руків’я, чекаю.

Вовк торсає щось між камінням, притримуючи лапою, а потім раптом підводить гігантську морду, наставивши трикутні вуха. Хутро на загривку настовбурчується, серед бурої шерсті здіймаються поодинокі довгі голки, як у єхидни.

Монстр.

«Вовк» звучить гарно, але ця худобина важить кілограмів триста. Його череп — з пів метра завдовжки.

З його пащі звисає щойно відірваний кусень м’яса, але на цьому шматку, який він поквапно ковтає, я не бачу шерсті. Там гладенька, золотава шкіра.

Вовк піднімає губу й демонструє мені зуби. Оголюються ікла, велетенські, як зубила, найменші — завдовжки з мій великий палець. Увесь набір поблискує під зморщеною верхньою губою, з горла починає сочитися низьке гарчання, що більше нагадує зародження лев’ячого рику.

Я стою нерухомо, розпачливо намагаючись активувати цифрал, але безрезультатно. Важко пояснити, як це робиться. У звичайному людському організмі за бажанням нічого радше не вмикається. Але цифрал застосовується інстинктивно. Це відбувається само по собі. Не треба заклять чи зусиль. Він працює внутрішньо, природно, як гнів чи сум. Та попри це я весь напружуюсь, стискаю щелепи, у мене тремтять усі м’язи, ніби силою я можу змусити свій мозок переключитися на більшу потужність.

Вовк без зусиль, прудко зістрибує поміж скель і повертається в мою сторону, його ричання я відчуваю ніби діафрагмою, коли весь час безпорадно намагаюся ввійти в бойовий режим, немов розпачливо натискаючи на неробочу кнопку.

Він дивиться на мене спідлоба, світячи білим палісадом зубів, його очі гіпнотично горять брудно-бурштиновим кольором.

Я дивлюся в ці очі й намагаюся нав’язати йому свою волю, але це все одно, що прагнути приборкати тигра. Це не дворняга, що заїдається біля хвіртки.

Єдиний результат — цівка гарячої крові, що стікає по моїй губі до рота, і крижані дрижаки, що прошивають тіло. Мені знову стає холодно, тепер, здається, переважно від страху. Я злегка висовую обидва вістря з-за пояса, але відчуваю, наскільки це смішно порівняно з майже півтонною горою м’язів і щелеп.

Холод огортає мене, немов саван, гупає у скронях, я бачу тільки очі вовка, брудножовті й безжальні, але вони горять якоюсь розумною жорстокістю.

Я відчуваю його рух, попри те, що він навіть не сіпається. Відчуваю, що він почне з кількох довгих стрибків, а потім, без роздумів, на рівні того каменя полетить на мене, як ракета. З першим кроком звіра я подамся ліворуч, відштовхнуся стопою від скелі й притиснуся спиною до стіни, між валуном і стовбуром покрученої гірської сосни. Якщо я досі на щось таке здатен і якщо вдасться спертися там ногами, то в мене в руках уже будуть мечі, а він не зможе мене дістати. Принаймні не одразу. Ніс, очі, горло. Тричі швидко різонути, а потім буде коротка мить, щоб протиснутися туди, де ще вище Й тісніше.

Ну, припустімо.

Я бачу це все в одному моментальному зблиску, як одну схему. Це триває лише мить. Вовк переміщує центр тяжіння, схиляє голову ще нижче, і я вже знаю, що він стрибне інакше, що рушить з іншої лапи, уся схема блискавично сиплеться, поступаючись іншій. Тепер маневр у інший бік, з поворотом, як тореадор, перед самими вишкіреними зубами, зі складним подвійним ударом. Ліва рука перевернутим вістрям по горлу, права — згори в основу черепа, одночасно, ніби змикаєш ножиці. Я змінюю положення лівої руки на протилежне.

Холод, що мене охоплює, проникає до самих кісток. На стежку падає шишка, узбіччям котяться маленькі камінці. На мить западає густа мертва тиша. Ми дивимося один на одного.

Ворони, що дотепер чекали на гіллі закінчення вовчої учти, раптом із криком підхоплюються і збиваються над долиною в панічну рухляву хмару, а вовк починає відступати. З безперервним гарчанням він усе ж потроху ступає товстими лапами назад, не зводячи з мене погляду.

Минає хвилина, вовк робить іще кілька кроків назад, а я змушую скам’янілі м’язи працювати й похиляюся в його сторону. Тоді він перекручується на місці й підтюпцем жваво тікає. Це не виглядає, як панічна атака, більше схоже на те, що вовк пригадав собі щось важливе.

Ворони обсідають гілля і знову западає тиша.

* * *

Вовк зник. Драккайнен якусь мить стояв нерухомо, потім осунувся на траву й насилу відпустив руків’я обох мечів, які судомно стискав.

— Ох, чуваче... — промимрив хорватською. — Pičku materi... Чуваче...

Він сидів і дивився на свої долоні, стискаючи-розтискаючи кулаки, ніби не був упевнений, що вони послухаються.

Струмок оминав кам’янистий алювій, укритий гравієм і валунами, на якому росло рахітичне деревце.

Трупи лежали одне при одному. Троє. Юнак із жахливо розсіченою шиєю, плечем і передпліччям, хлопець, максимум десятирічний, зі стрілою, що стирчала з потилиці, і світловолоса дівчина з перерізаним горлом. У всіх із боків і стегон вирвано шматки тіла, але це робота вовчих ікл. Усі троє були голі, в усіх руки викручені за спину, зі спухлими великими пальцями, обв’язаними мотузкою, і всі лежали поруч, рівно, покладені обличчями до землі. У них була чиста шкіра, тільки на плечі юнака Драккайнен помітив татуювання, схоже на вигадливий листок. Однак ні в кого не було зигзагоподібних зміїних знаків на кінцівках і спинах.

Драккайнен присів біля них, однією рукою притримуючи сагайдак із луком. Обережно повернув до себе бліде, розмокле дівчаче обличчя із синіми губами й каламутними очима. На камінні не було крові. Краї рани також були вимиті й бліді.

Драккайнен устав і, похилившись, швидким кроком пройшовся уздовж струмка, потім повільно повернувся, практично обнюхуючи землю, перевернув кілька камінців, легенько провів пальцями по піску і гравію, ніби читав знаки якоїсь таємничої абетки.

— Не тут вас убили... — пробурмотів він. — Вели руслом струмка. Дев’ятеро Зміїв на дивно підкованих конях і кільканадцять крабів. Гнали два важкі вози, запряжені якимись тваринами, але не кіньми. Масивнішими й повільнішими. Вози загрузали й чіплялися за каміння, тому вам розрізали мотузки на великих пальцях і наказали штовхати. Вас було восьмеро. Тут віз просів добряче і почав перевертатися. Стрій розтягнувся й розірвався, вершники опинилися біля воза й почали підганяти вас канчуками чи чимось у цьому дусі. Хтось упав і залишив сліди крові на скелі. А тоді хлопець почав утікати. Туди... І туди... Потім берегом. Стріляли двічі, але промахувались. Йому прилетіло лише тут, на цьому пляжі. У потилицю.

Він упав на коліна і тоді котрийсь зі Зміїв зловив його якимось ласо чи батогом за шию. А потім поволік хлопця в агонії на цю мілину. Тоді ти кинулася на найближчого вершника, але він відбився. Ти стрибнув на іншого. Зміг стягнути його з коня й повалити, коли тебе різонули. Згори, з сідла, ти затулився передпліччям. Той, на кого ти напав, звільнився й розрубав тобі плече. Другий вершник знову ударив і перерубав тобі шию. Потім вас відволокли на алювій. Але спершу, — він звернувся до мертвої дівчини, — тебе зґвалтували і лише потім перерізали горло. Той іще був живий, конав від утрати крові, але йому веліли дивитися. Коли ти померла, вас поскладали тут. А вози поїхали далі. Прямісінько в Музичне Пекло. Вони везли, скажімо, м’ясо, залізо, шкури, сіль і селітру. Може, більше гарматного м’яса для нашого мага з Амстердама. Для психа й соціального експериментатора, якому забажалося війни.

Вуко випростався й обтрусив коліна. Заплющив дівчині напіввідкриті очі.

— Мабуть варто змінити шлях. Щось тут люднувато.

Попри це він пішов уздовж струмка.

Десь через кілометр узбіччя опустилися настільки, що можна було звернути в ліс. Він ішов, як старигань, відпочиваючи кожні кількадесят метрів. У лісі Драккайнен якийсь час вовтузився у низькорослих заростях, зрештою знайшов якусь волоть, що росла прямо з землі, трохи схожа на листя пальми і трохи на папороть. Стогнучи від натуги, він вирвав її, а потім, відсапуючись, знову сперся на стовбур відпочити. Тоді пообрізав з волоті листя, залишаючи товсте покручене кореневище, яке оскоблив ножем до білої середини. Знайшов собі невеликий видолинок з видом на шлях, що вів дном струмка, й заліг у ньому, хрумкаючи свої корінці. Він намагався жувати повільно, але й так мусив стримуватися, щоб не ковтати їх цілими.

— Jebem ti dušu, що за гидота, — пробурмотів він. — Ще й смердить ніби риб’ячим жиром.

Потім він виліз зі своєї западини, щоб пошукати ще папороті.

Вони їхали ступом, грюкочучи окутими копитами по камінню й осипу, втомлені, обвішані зброєю, у дивакуватих чорнених латах. Коні, обвішані латами, нагадували глибоководних риб. Навколо вився туман, останній із вершників тримав бунчук, увінчаний черепом із довгим волоссям, древко обплітали змії в танку, як кадуцей із самого пекла. Плечі вершників прикрашали зигзагоподібні татуювання, що нагадували стилізований колючий дріт.

Змії.

Драккайнен лежав на землі цілком нерухомо, накритий своїм плащем, притиснувшись обличчям до листя, що пахло грибами, і мріяв про ручну гранату. Керамічну, зі шрапнеллю.

Їх розділяло кроків десять, а він лежав на узбіччі, схований серед листя, за кілька метрів над їхніми головами, у сутіні бору. Якщо його не спіткає якась нечувана невдача чи він не втне якоїсь дурниці, його не мають побачити.

Один зі Зміїв озвався різким наказовим тоном, і Драккайнен мало не підхопився зі схованки. Йому відповів другий і вони обидва засміялися, але слова звучали так, ніби більярдні кулі спадали на кам’янисте дно струмка або ніби хтось устромив залізну палицю в шпиці колеса. У звуках, які чув Вуко, не було нічого хоча б віддалено схожого на зрозумілі слова. Тільки скрипуче ґелґотання, горлові похропування й шорстке шарудіння чужої мови.

Він нічого не розумів.

Нічого.

Змії говорили мовою Узбережжя Вітрил.

Мовою, яка нещодавно звучала для Драккайнена так само знайомо, як і мови на Землі, а тепер була такою ж незрозумілою, як стогони китів чи вовче виття.

Йому здавалося неможливим, аби він міг повторити такі звуки, не кажучи вже про те, щоб запам’ятати.

Вершники від’їхали, запала тиша. Драккайнен сів у видолинку й загорнувся у плащ. Сидів нерухомо, рухалася тільки рука з ножем, що скоблила їстівні корінці папороті. Повільно, із хворобливо ретельною системністю. Без міри. Нарешті корінь перетворився на стружку, він жбурнув ніж собі під ноги, і просто сидів так далі.

Довго.

— Добре, в сраку це все, — сказав він лісу. — Я можу діяти з голим задом, без меча, без підтримки. Але з порожньою кукухою це неможливо. Мені шкода. Кінець місії.

Він стиснув зуби й гупнув потилицею об стовбур.

— Ну, так. Треба тільки дістатися дому Ґрунальді, де я не зможу ні з ким порозумітися, знайти радіоларію й викликати евакуаційний шатл. Соррі, Останнє Слово, але краще вали з країни. Мій земляк, на жаль, став якимось довбаним усемогутнім магом і рознесе вам тут усе на друзки. Він уміє перетворювати людей на дерева, оживлювати трупи й фантоми, літати в повітрі, грьобаний тобі Носферату. Тому, друже, сідай на корабель і вшивайся, поки тебе не обернули на персонажа Босха, Брейґеля чи Пікассо. А шатл прилетить або ж ні — місія нелегальна, друже. Якби я повертався зі своїми врятованими, то може, й прилетів би. Евакуація вчених якось виправдає порушення правил. Цінна інформація також була б певним аргументом. Можна тишком забрати агента, це варте ризику. Але за лузером, який зламався, нічого не досягнув і нічого не розвідав, шатл а ніхто не відправлятиме.

Він стулив повіки і ще раз гупнув потилицею об стовбур, аж загуділо.

— Вмикайся, паскудо!

І потім знову мовчав.

Урешті-решт він голосно сплюнув, підняв ніж, витер об кілт і обережно вклав у піхви.

Устав, обв’язався своїм клунком, накинув на плечі плащ і пішов через ліс, уздовж струмка. Обережно і якомога тихіше.

Раз і вдруге різко зупинився, сторожко позираючи через плече й тримаючи долоню на руків’ї меча.

Струснув головою і рушив далі.

Він видивився не надто стрімку гору на краю долини, за якісь півтора кілометри від нього, і вирішив на неї вибратися. Кинувши оком із вершини, Драккайнен міг би переконатися, чи правильно оцінює напрямки, чи, може, щось собі фантазує. Обрати шлях і почати думати про місце нічлігу. У нормальних умовах, з доступом до води, він міг не їсти приблизно тиждень, але не мав уявлення, в якому зараз стані. Почувався дивно і, чесно кажучи, не надто добре. У нього паморочилось у голові, тому кожні кількасот метрів він мусив сідати, щоб віддихатись і почекати, поки вгамується серце.

Принаймні він відчував, що в нього є живе серце, а не роздерта вістрям списа тряпчина. Витираючи мокре від поту обличчя, він відчував, що це звичайна людська шкіра, яка пітніє, мерзне й кровить від подряпин. Шкіра, а не задерев’яніла шорстка кора.

З якогось часу краєм ока він бачив, як десь на межі поля зору пропливають плями світла. Ряхтіння в очах.

Воно могло означати перевтому, ослаблення або й судинну недостатність. Ба гірше, воно то з’являлося, то зникало, а несподіваний рух на краях поля зору щоразу викликав тривогу.

Тільки цього бракувало його розхитаним нервам.

Через кількасот метрів він зрозумів, що це не звичайне ряхтіння, і стривожився по-справжньому.

Цей ефект не нагадував срібних іскор, що безладно плавають на межі поля зору. Це було схоже радше на світлові відблиски. На сонячного зайчика, якого пускали дзеркальцем і який, здавалося, має власну волю й навмисне дражниться, підкрадається збоку, а потім за найменшого руху голови зникає.

Коли він спустився в долину й рушив у напрямку вершини, що височіла попереду, то вже постійно це бачив. Яскраву плямку світла, яка рухалась поруч із ним. Він міг стежити за чимось краєм ока й водночас дивитися вперед, тож помітив, що сонячний зайчик, який мав бути просто помилкою в роботі зорової кори або тимчасовим прогріхом сітківки, ховається за стовбурами дерев і скелями, що шмигаючи поміж скель на шляху, він освітлює їх невеликим, як у ліхтарика, колом, що в цьому зблиску на якісь пів секунди у стебел і каміння з’являється додаткова тінь.

Він роззирнувся по скелях і шпилях, намагаючись викрити жартівника, який пускав зайчиків. Може, хтось хоче привернути його увагу без криків, що було б дуже нерозсудливо в горах, де точиться засідкова, партизанська війна. Достатньо було зловити сонячне сяйво на вістря ножа чи край щита. От тільки тоді цей хтось, по-перше, намагався би посвітити йому в обличчя, по-друге, сам вийшов би зі схованки, а по-третє, день був хмарний.

На цьому перелік розумних пояснень вичерпався, тож Вуко просто йшов собі далі.

Шлях, який очевидно вподобали засідкові загони Ван Дікена, був не найкращим маршрутом, і Драккайнен хотів якнайшвидше з нього зійти.

Він зробив привал на півдорозі до вершини, у досить густому лісі, серед скель і папороті.

Зняв шолом, розстібнув вологий від поту на плечах плащ і сів на повалене дерево, обережно відпиваючи зі здобутої фляги. Плямка яскравого світла весь час шугала десь на межі поля зору, але він намагався за нею не слідкувати й не видивлятися.

Спочатку він мав дістатися на вершину і знайти якийсь сховок. Потім дійти до Землі Вогню, повернути Ядрана і спорядження. Дорогою підучити мову. Потім прибрати Ван Дікена й те, що він тут накоїв. Осквернити труп і насцяти на його могилу. Далі — знайти й евакуювати решту. Повернутися на Землю. Вагон роботи. До окуліста й невролога він зможе піти лише після цього, тож нічого гаяти час на якісь світлові ефекти.

Коли вона несподівано шугнула в повітрі й повисла за пів метра від його лиця, схожа на живу ляльку Барбі в ореолі миготливого світла, він саме робив ковток води.

— Може, почнеш нарешті думати, тупорилий мішок м’язів? — роздратовано запитала вона англійською.

Від крику з повним горлом води йому насилу вдалося не захлинутися. Він пирхнув, з якимось дивним скимлінням звалився з колоди на спину й зайшовся кашлем.

Ще швидше скочив на ноги, обливаючись вмістом фляги. Миготлива фігурка маленької дівчинки шмигнула трохи далі і знову повисла в повітрі, схрестивши ноги в кісточках. Вона мала сантиметрів тридцять зросту, була гола, сяйлива і з золотим волоссям. Не русявим, а таким металево золотим, як тоненькі дротики. Кущик волосся на її лоні також був золотим. У неї був мікроскопічний пупок, ледь помітні нігті й маленькі, немов голівки шпильок, випуклі соски на грудях розміром із вишню.

Драккайнен прокашлявся й витер обличчя та очі.

— Як тут не шизонутися, — сказав він здавленим голосом. — День був не з найлегших. Я воскрес, ледь тримаюся на ногах, а ще вчора був деревом і, виявляється, втратив усі свої здібності, навіть не знаю мови, іду з голою дупою по горах, обмотавшись шматками пледа і взувши рештки куртки. Зрештою, що я можу знати про дивовижні воскресіння? Може, тут і неможливо не здуріти. Але чому в мене не може бути якихось людських глюків? Але pičku materinu, perkele saatani vittu, zašto Дісней?

Він потер повіки, ніби хотів втиснути собі очні яблука всередину черепа.

А потім знову розплющив очі.

Маленька фея й далі висіла перед ним у повітрі, заклавши руки за голову й підтягнувши вгору одне коліно. Він устиг помітити, що в неї були виразно людські риси. Незнайомі, але людські. Конвенційно гарні, як у моделі.

— Sug elgy helvete, — сказав Драккайнен фінською, хоч і неввічливо.

Вона крутнулася на місці, випнула в його бік маленький округлий зад і професійно ним покрутила, як стриптизерка.

— Надивився? Може, мені ще станцювати на гілці?

— Збільшись разів у п’ять, то я знайду, що з тобою зробити. Я розумію, моє несвідоме мені натякає, що я емоційно незрілий. Дорослий відповідальний чоловік не вступив би в таємну програму і не залишив би орбіту Землі. Зрештою, мені все життя це втовкмачували. Синдром Пітера Пена й оце от усе. Звідси й Дінь-Дінь. Відвали, Дзинько. Скажи Капітану, хай підітреться своїм гаком. Добраніч.

Він махнув рукою, але вона зграбно вивернулась і опустилася на сучок, що стирчав поруч. Миготливий ореол, який її оточував, виявився парою легких, жилкуватих, як у бабки, крилець, що мінились усіма кольорами веселки, але їхня форма нагадувала великого тропічного метелика. Вона їх розправила й тепер рухала ними ритмічно, власне, по-метелячому.

— Лапи не розпускай, свиното! Можеш дивитися, але не торкайся. А якщо я тобі не потрібна, то навіщо ти мене викликав?! — Це останнє речення вона вже прокричала, а потім розплакалася. — Ти назвав мене паску-у-удою!.. І ще, щоб я зробила ло-осю... — вона зайшлася плачем.

Драккайнен дивився на це з відсутнім, абсолютно нерухомим обличчям.

— Ти Цифрал, — сказав він знесиленим голосом і — утретє в житті — зомлів.

* * *

За мить я прокидаюся. Над головою — частокіл стовбурів, тьмяне світло похмурного дня, пошатковане гілками, піді мною — кам’яниста земля, підлісок із купою шишок. У шлунку — гнітюче відчуття, що несе за собою усвідомлення хвороби.

І ще моральний закон у серці.

Я перекочуюсь на бік і важко встаю. Треба йти на вершину.

Кошмар досі палає в моєму мозку, але не я бачу навколо ні світла, ні феї. Намагаюся про це не думати. Для мене це вже занадто.

Я збожеволів. Геть чисто. Привиди, глюки, welcome to Cockooland. Або цифрал уцілів. Уцілів, перетворившись на щось таке ось. Я втратив контроль над тілом, гіперадреналін, тактичні здібності, вміння фехтувати, знання бойових мистецтв і мов, зате у мене є змаразматіла фея, що пурхає навколо голови з ідіотськими зауваженнями. Навіть не знаю, що краще.

Подумаю про це пізніше.

Усе по порядку.

Для мене це занадто. Просто такі дні.

Дорогою я вирізаю собі добротну палицю. Минули ті часи, коли я стрибав по цих горах, як кізка. Тепер я ледь тягну ноги і спираюся на палицю, як паломник.

Хода монотонна, вона вимотує, але дає можливість помізкувати. Зосередитись, зробити висновки. Наприклад, робоча версія: мене справді тимчасово перетворили на дерево. Можна також припустити, що мене загіпнозували. Якийсь час я простирчав на схилі гори в кататонічному стані, а все решта — звичайне марення. Так значно гігієнічніше. Але це не пояснює списа.

Я бачу подовгуватий слід зрослої шкіри посеред грудної клітки, пам’ятаю агонію, досі відчуваю докучливий біль загоєння, який так легко розпізнати, тільки от він пульсує десь усередині мене, гамселячи по органах, які не мають права гоїтися таким чином. А все ж гояться. Серце працює, я це відчуваю, особливо коли плентаюсь крок за кроком під гору по лісовому схилу, але воно досі лупашить мене всередині, як рана під час гоєння. Той самий докучливий біль, що тліє десь на межі відчування, прошиває мої ребра й легені, відлунює в лопатці. Саме там, де проходило древко. А якщо все ж мене перетворили на дерево, то зрозуміло, чому я не помер. За якоюсь ідіотською логікою це можна пояснити. Мене урятував Ван Дікен. Він перестарався. Проштрикнув списом, але також наклав щось, що за робочою версією, не без огиди, але все ж я погоджуюсь назвати закляттям. Перш ніж сконати, я став деревом. І не помер, бо дерева не помирають через пошкодження стовбура. Принаймні не одразу. Дерево може померти від хвороби, нестачі світла чи води. Сама коренева система може не пережити, якщо зрубають усе дерево, але вона може пустити нове деревце. Тож будучи деревом, я вижив.

Однак якби з якогось дива, застосувавши знання, волю і вміння, яких у мене немає, бо я надто пересічний, я зміг би знову перетворитися на людину, з мене б вийшла людина, простромлена списом. На смерть простромлена. Подвійна гарантія. Але коли я був деревом, Вороняча Тінь висмикнув із мене спис і тому я потім прокинувся живим. Quod erat demonstrandum.

Покоцаний, хворий, із глюками, але я вижив. Наступне питання: що витягнуло мене з кори? Вороняча Тінь сказав, що ніхто не може зробити цього за мене. Пам’ятаю ніби в тумані, що я намагався. Пам’ятаю зусилля і якісь кошмари. Ніч, вовків і дощ. Але також я пам’ятаю, що не впорався.

Здається.

Я виходжу з лісу і плентаюсь під гору, через пасовисько, поросле гострою сіро-блакитною травою. Я спираюся на палицю, переставляю ноги руками й бреду на верхівку схилу, до піку, який, здається, тільки віддаляється, ніби гора збільшується з кожним моїм кроком.

На вершині, серед розкиданих навколо світлих вапняних скель я спершу важко сідаю, а потім підставляю залите потом обличчя під холодний осінній вітер. Трава на узгір’ї має важкий медовий аромат, що раптом нагадує мені сливи сорту ренклод. Солодкі, зелені ренклоди в сиропі, які продавались у бляшанках, коли я був малий. Я мрію про ренклодовий компот і пряники. Поєднання цих смаків здається мені чимось абсолютно досконалим. Я готовий убити за літрову бляшанку ренклодів і глазуровані польські прянички. Від цієї думки мої щелепи зводить судомами.

Тут немає ні слив, ні пряників. Є тільки ковток літньої води з дерев’яної фляги, що смердить козлом.

А потім я встаю і дивлюся туди, звідки прийшов.

Моя вершина не надто висока, але й так непогано видно. Гори височіють навколо понурою гранітною шеренгою із північного сходу півколом на захід. Це звідти я прийшов.

Я бачу, здається, спину й плече Тужливої Дівчини, за нею — ідіотську кулю на колоні, нехай це буде, скажімо, Глобусів верх, шип, що прошиває кулю, радше на півночі, вже потопає в туманах і врізається в низькі хмари. Усе це знаходиться трохи не там, де я гадав, і значно далі. Десь праворуч від нього має бути долина, що веде до Саду насолод, а потім, за поворотом, до Музичного пекла і фортеці Шпичаків.

Туди мені треба повернутися, хоча від самої лише згадки про це в мене холоне кров. Повернутися як асасин.

У мені закипає гнів. Не стільки на шизонутого Ван Дікена, скільки на себе. Вороняча Тінь був правий. На що я розраховував? На ефект несподіванки? Мене виправдовує лише те, що я ніяк не можу примиритися з цими дивами. Ну, бо ні. Це надто тупо. Я дивлюся на рухомі елементи залізного замку і бачу машину. Не більше. Мені це чомусь здається раціональнішим, попри те, що цей світ застряг у вічному середньовіччі і тут немає технології, яка дала б можливість збудувати щось подібне. Дрібка магії, і я миттю тупію.

Дивлюся в бік Землі Вогню і бачу розмиті стовпи диму, мені здається, що вітер несе страхітливий сморід випатраних нутрощів і свіжої крові, змішаний із важким запахом попелищ. Здається, я чую крики, але все це фантазії. Я просто знаю, як смердить місце різанини. А при всій цій сраній казковості різанини тут справжні. Попри чари проливається реальна кров.

Ще я усвідомлюю, що я тут як бушмен, який відмовляється вірити в існування вертольотів, приладів нічного бачення й кулеметів. Вони бачать у темряві і мають палиці, які можуть розшматувати людину на відстані? Літають у повітрі в залізних скринях? Вигадки!

Тільки от моя невіра не зіб’є вертольота й не вбереже мене від серії з електромагнітного кулемета.

Я вирішую іти на схід і пройти через хребет нижчих гір, які простягаються на північному сході. Таким чином я зроблю гак і дістануся Землі Вогню з іншого боку, але дорога буде легшою і я триматимусь подалі від нашого чарівника та його веселої компанії. Сьогодні ще пройду долину, яку затуляють порослі лісом вершини, і ту сховану в тумані котловину. А потім доведеться шукати сховку на ніч.

Коли я спускаюся, мої ноги болять ніби більше, зате в інших місцях, ніж тоді, коли я плентався на вершину. У мене досі різко тягне гомілковий суглоб, який я пошкодив ще до того, як із мене зробили дерево. Це паскудство.

Якийсь час я знову йду, власне кажучи, бреду вздовж струмка, і до мене доходить, що я не розрахував свої сили. Я ж лише сьогодні опритомнів. Потрібне відновлення.

Проглядаю насипи вимитої гальки, поки не знаходжу кілька шматочків кременю. Перевіряю їх ударами вістря одного з моїх коротких мечів, викрешуючи снопи іскор, і ховаю у клунок.

Буде вогонь.

Чудово було б іще знайти щось, що можна спекти.

Я мрію знайти місце для нічлігу і відпочити, але я все ще надто близько. Я знаю. Просто відчуваю це.

Не знаю, чи в мене справді якісь передчуття, чи це просто істерика.

Як це працює? Які насправді можливості має цей Ван Дікен?

Він, немов чорнокнижник із казки, відчуває мене на відстані, сидячи на вежі й проглядаючи вогняним далекосяжним оком горизонт? Що саме транслює зображення на таку собі, скажімо, кришталеву кулю? На яку відстань?

Я йду.

Іду і мрію про їжу. Іду під гору, до залитого туманом перевалу. Тут немає нічого, що можна було б уполювати, нічого, що можна було б зірвати і з’їсти. Тут лише неїстівні пучки кущів, схожі на гірську сосну, скелі, позначені роз’ятрено-жовтими плямами лишайників, що виглядають так, ніби хтось виваляв їх у фарбі, і клубища туману. Я йду на перевал, змагаючись із м’язами, які тріщать від болю, а в мене перед очима стоять dagnje па buzaru[3] із апетитно розтуленими половинками мушлі, що плавають у відварі з оливкової олії, часнику, трав і білого вина. Або ж janjetina iz pod реке[4] що пахне чебрецем і чубрицею, серед золотистої цибульки й булькотливого соусу.

Чим ближче перевал, тим холодніше. Туман огортає мене густим, як вата, вологим клубовинням, навколо маячать тільки скелі.

Треба вийти на перевал, а потім добратися до низу, в котловину. Я не доживу до ранку серед цих шпилів. Тут немає дерев, немає води, немає, з чого зробити куреня, немає жодної їжі. Настане осіння гірська ніч, і до ранку я замерзну.

Я вже близький до цього.

Взуття розлазиться. М’яка шкіра куртки погано підходить для підошви. Вони стесались об гострі кути скель, і мокасини зсередини повільно наливаються кров’ю.

Попри це я йду.

Згадую свої черевики. Я ніколи не любив ходити босим. На Гварі навіть до моря ходять у спеціальному взутті з пінки і пластику. Усюди скелі й морські їжаки. Хто раз наступив на морського їжака, вже ніколи не піде босим до моря. Удома в мене був цілий мішок старих черевиків. Підтоптаних, старомодних чи просто тих, які мені набридли. Будь-які. Хоч би й лаковані. Старі гумаки. Кеди. Що-завгодно.

На перевалі я зупиняюся і дивлюсь униз. Котловина, велика і кругла, що стелиться переді мною, нагадує миску, повну молока. Вона заповнена туманом. Її оточують зубаті шпилі, вишкірені, ніби край надщербленого глиняного горщика. Нічого не вдієш. Я мушу спуститися вниз у цю імлу, мушу перейти долину. Що б там не було.

Мене в обличчя б’є вітер. Вітер із дна котловини, з-під білого кожуха туману. Він смердить сірководнем і трохи гниллю.

Спускаюся. Обережно, крок за кроком, натикаючись на скелі і шкутильгаючи на поранених ногах.

Сморід стає все виразнішим. Я минаю булькотливі озерця, серед скель маячать дивакуваті мутовані дерева. Неприємне місце.

Туман ледь розсіюється. Він далі окутує вершини, що оточують долину, застеляє небо, але видимість трохи покращується. Щойно я бачив на два метри, тепер сягаю оком на п’ятдесят.

Спускаюся на дно котловини, минаю купи скель, що схожі на розкидані, вибілені сонцем кістки. Ось стирчать у небо вигнуті ребра, величезні, немов будівельні конструкції. Пробудившись раз, політ уяви вже не може спинитися. Я проходжу повз ряд каменів, що лежать один за одним, і мені здається, що вони виглядають, як перевернутий розсипаний хребет, я виразно бачу велетенські хребці, з кожного з яких можна зробити табуретку. Трохи далі цілком виразно я помічаю череп, такий великий, ніби кабіна військової вантажівки. Усе це примарно мигтить між клубів туману.

А потім десь далеко я чую протяжний стогін, ніби звук зіпсованої сирени. Не знаю, чи це якась труба, чи може, тварина. Я ніколи не чув нічого подібного.

Тож я йду обережно, тихо, від укриття до укриття, рефлекторно намагаючись активувати цифрал, хоч і знаю, що це нічого не дасть.

Я сторожко скрадаюся, визираю з-за скелі, перевіряючи простір попереду, перш ніж рушити далі.

І тоді я бачу дракона.

Першої миті мені здається, що це скеля, але вона починає рухатися і вже через кілька кроків виявляється безформним, схожим на динозавра створінням із зубатою пащею, яке стоїть на задніх лапах.

Я не можу ані злякатися, ані скрикнути чи втекти. Перш ніж я усвідомлюю, що бачу, падаю на місці, перекочуюсь поміж скелі й застигаю. За долю секунди. Просто зникаю зі стежки.

До мене доходить, що дещо з тренувань усе ж уціліло, лише коли я обережно зиркаю в той бік.

Тварина не велетенська. Метри чотири завдовжки без хвоста, однак це таки архетипний дракон. Досить довга шия, зміїна голова, гребінь кістяних відростків, хвіст. Ну, дракон.

Власне кажучи, виверн.

Нас розділяє якихось метрів тридцять.

Я лежу. Чекаю.

Створіння випростовується, відкидаючи голову назад, а потім розправляє крила. Звичайнісінькі, такі, яких і варто сподіватися у дракона. Кажанячі, перетинчасті крила, натягнуті на кістяний скелет. Воно розправляє їх поволі, насилу, я бачу, що тільки одне крило нормальне, інше — деформоване, частково зросле зі зредукованою передньою кінцівкою, покручене і ніби всохле.

Дракон розтуляє пащу і видає страхітливий рик. Високий, схожий на стогнання, ніби скрип гігантської заіржавілої брами. З туману йому відповідають схожі звуки, усі сповнені страшенного розпачу, ніби хворі.

Виверн раптом б’є крильми, як лебідь. Усохле крило робить конвульсивні дивні рухи, але навіть якби обидва були розправлені правильно, вони не підняли б дракона. Він важить, мабуть, тонну. Тонна м’яса й кісток. Навіть якби він був наповнений чистим гелієм, усе одно не злетів би. Крила, якби йому вдалося їх розправити, були б якихось п’ятнадцять метрів завдовжки. Може, поширяв би трохи, але сумніваюся.

Тим часом створіння видає голосне ричання і все сильніше б’є крилами, те покручене починає розкриватись і розпрямлятися, тварина, шкутильгаючи, бере короткий розбіг. Я стискаю зуби, бо хочу, щоби закони фізики й біомеханіки взяли гору. Не хочу бачити, як це барильцювате тіло відривається від землі і, криво через недорозвинене крило, а все ж — летить. Бо, скажімо, магія.

Я проти.

Верхня межа ваги для створінь, які можуть підійматися в повітря завдяки силі м’язів — менше двадцяти кілограмів. Більше м’язів — більше маси і більше скелету, тобто більший тягар. І знову треба більше м’язів. Так має бути. Навіть якщо у цієї худобини інші м’язи й інша біохімія, то хай рази у два продуктивніша, але ж не у двісті.

Логіка ж залишається. Драконів немає. Так має бути.

Він б’є крилами, і я відчуваю подмух вітру, чалапає усе швидше між каміння, і я щулюся, бо бачу, що він пробіжить за пару метрів від моєї схованки. Дракон робить усе довші стрибки, точно як лебідь на зльоті, врешті розправляє крила і, вдаряючи ними із сильним лопотом, здіймається в повітря.

Пролітає чотири, може, п’ять метрів, потім гучно валиться на скелі й осип на дні долини. Я чую гуркіт, відчуваю здригання землі, між скелями збиваються клуби куряви.

Фізика перемагає магічну маячню з рахунком 1:0.

Трохи зачекавши, я підкрадаюся до місця аварії.

А там — кошмар. При зіткненні зі скелястою землею створіння розчахнулося, як кавун. Тепер це купа порубаного м’яса, а переламані пневматичні кістки стирчать з цього місива навсібіч, немов голки. Воно ще живе, велике око повільно затуляє дрижка біла повіка, яка рухається по-пташиному, знизу. З повної великих поламаних зубів зміїної пащі на скелі ллється водоспад світлої крові. У повітрі витає сморід. З кутика пташиного ока поволі сочиться безбарвна рідина.

Виверн конає.

І плаче.

Я йду геть.

Вкотре намагаюся запустити бойовий режим, що виглядає як спроба достукатися до мовчазного Бога, і занурююся в туман, не спускаючи долоні з руків’я нікудишнього меча.

Я проклинаю туман, проклинаю ідею перейти цю котловину, і передусім проклинаю всі на світі казки.

І йду вперед. Безпорадно викликаючи цифрал.

* * *

Він побачив її у найменш відповідний момент. Коли ховався за кущем, оглядаючи наступний шматок дороги. Чергові кільканадцять кроків, які він мав, пригнувшись, пройти обережною риссю до видимого укриття.

Вона сиділа собі на камені перед самим його обличчям, але спиною до нього, і роздивлялася закинуту на коліно ногу, ніби загнала собі щось у стопу. Зіткані із сяйливих перетинок крильця, що мінились веселковими барвами, злегка рухалися.

— Я з тобою не розмовляю. Ти огидний, — сказала вона ображеним тоном.

— Haista paska, — простогнав Драккайнен на автоматі.

— І вульгарний.

Він дивився, як вона відлітала, схожа на героїню ідіотського мультика. Крильця рухалися так швидко, що перетворились у миготливий ореол, а вона схрестила в кісточках стрункі ніжки, ніби сиділа на гойдалці. І опустилася на перевернутий стовбур серед скель, в ідеальному місці для наступного укриття, кільканадцять кроків попереду.

Він добіг туди і вкотре пригнувся, змагаючись зі свистячим диханням. Вона сиділа спиною до нього, ображена, її маленька дупця розміром із дозрілу сливу знаходилась за пару сантиметрів від його носа.

Недовго думаючи, Драккайнен нахилився й хотів висунути язика, але не встиг. Цифрал встала й відштовхнулася від стовбура, ніби стрибала у воду, потім перелетіла на інше місце, немов зітканий зі світла метелик.

Наперекір їй він хотів сховатися деінде, але на жаль, це було ідеальне укриття. Під кущем гірської сосни, серед скель, як і має бути.

Він перемістився туди і пригнувся, однією рукою притримуючи сагайдак, що теліпався збоку.

На дні долини блищало, немов темне дзеркало, кругле озерце. Ставок, який заповнював середину котловини, був із пів кілометра в діаметрі. Мабуть, бо другий берег тонув у тумані. Вода, над якою здіймалися клуби пари, булькотіла, в неї був чорний, неприємний кавовий колір і лише біля самого берега, на скелястих мілинах жовтувато поблискувало каміння.

Чорна вода. Виглядає не надто апетитно.

А в воді лежав іще один дракон. Цей був велетенський, голова на довгій шиї сягала берега на кільканадцять метрів, пласко розкладені крила могли би бути дахом над баварським пивним наметом.

Але цей також здихав.

Його боки тяжко підіймалися, істота боролася за кожен подих, на округлому писку розхилялися ніздрі, бухаючи клубами пари. Крила ледь ворухнулися, збиваючи хвилю, але не піднялися над водою. По спині виверна прогулювалось кілька ворон, безсило дзьобаючи панцирні лусочки.

— Ти надто великий, — прошепотів Драккайнен, — тому не можеш встати. Не можеш дихати. Серце не спроможне качати кров. То де ж ти так виріс? У цій воді? Твої крила позлипалися через поверхневий натяг. Як вітрило перевернутої яхти. Ти не здатен ними поворухнути.

— Починаємо помалу думати? — уїдливо запитала Цифрал, усе ще сидячи до нього спиною.

— Я починаю думати. Ти — всього лиш анімаційний симптом шизофренії.

Він оминув дракона великою дугою, повзучи серед кущів гірської сосни і ховаючись у місцях, на які сідала Цифрал. А з наступного укриття він побачив людей.

Кільканадцять неймовірно обдертих і бородатих Людей Вогню, що штовхали великий закритий віз, буду якого захищали залізні ремені, ніби бронетранспортер, який Леонардо да Вінчі склепав під мухою. Навколо стояли Змії. У своєму чорному вбранні, озброєні списами, під керівництвом величезного товстого типа в хутряних штанях і високих добротних черевиках. Його лисий череп захищав обтислий шкіряний каптур, що сягав аж до рота і мав прорізи для очей. Дужі плечі обплітали зміїні зигзаги татуювання.

Групка людей котила віз стежкою навколо ставка і зупинилася за кілька кроків від води. Заскреготіли засови, і розміщений спереду поміст повалився під гуркіт ланцюгів.

Драккайнен скам’янів, уважно вдивляючись між скелі й гілки гірської сосни.

Велет у шкіряному каптурі прокричав якийсь наказ. Люди, які штовхали віз, відступили й один за одним поставали на коліна, закладаючи руки за голови. Змії зняли з бортів воза кострубаті бляшані павези, оточили поміст півколом, виставивши вперед списи. Лисий товстун щось хрипло прогарчав, очевидно, даючи наказ одному з невільників зайти всередину. Той зайшов туди похилими дошками на ватних ногах, після чого пролунав звук, ніби на дерев’яну підлогу впала купа заліза, і він вискочив звідти, як ошпарений, тягнучи довгий ланцюг, який дрижачими руками протягнув крізь велике залізне кільце, що висіло посеред помосту. У нього забрали ланцюг і наказали повертатися до решти, що стояла на колінах.

Ще один крик, і щити вишикувалися стіною у формі півкола. Ланцюг шарпнувся.

Зсередини воза вийшов ще один дракон, прикутий до другого кінця ланцюга.

Він був зовсім інший. Схожий на варана чи п’ятиметрову агаму із кількома рядами зубчастих відростків на яскравій зелено-оранжевій спині. Плазун розпластався на помості, але від шарпання за ланцюг раптом підняв свій плескатий тулуб і побіг між списоносців.

Драккайнен трохи підтягнувся, бо бачив тільки спини людей, що причаїлися за баклерами, але за мить зрозумів, що Змії дражнять дракона. Звір крутився то в один, то в інший бік, застережливо сичав, а списоносці штрикали його й ховалися за щитами. Дракон спробував напасти, але ланцюг заблокувало в кільці, а весь віз протягнуло десь на метр по гравію.

Звіра знову штрикнули, тепер із іншого боку, і він знову хижо скрутився, вишкіривши ряди ідентичних зубів і засичавши, як компресор.

Щити гучно опали на землю, утворюючи бляшану стіну, ланцюг заскреготів у клюзі.

— Що тут відбувається, ріски materi? — буркнув Вуко. — Грьобана корида?

Раптом дракон почав змінювати кольори на все яскравіші й потіти великими жирними краплями. Якось дивно присів і розправив навколо шиї яскраво-помаранчевий комір, увінчаний шипами.

— Ну, ось тепер ви його дістали, — прокоментував Драккайнен. Звір почав конвульсивно працювати боками, ніби намірявся виблювати, його підгруддя роздулося, немов оранжева кулька.

Пролунав застережний хрипуватий крик. Драккайнен розпачливо намагався впізнати в ньому хоча б одне знайоме слово, але безрезультатно. Це прозвучало так, ніби лопату гравію всипали в бляшане відро, от і все.

Дракон дивакувато відкрив широку пащу, ніби посміхався, а потім бризнув цівкою якоїсь субстанції.

Рідина полетіла в чийсь щит і на каміння осипу, почала диміти.

Друга порція була ряснішою і одразу вистрелила полум’ям.

Драккайнен оторопіло вилаявся.

Щитоносці відскочили в різні боки, ховаючись за бляхою павез, а зі здійнятої догори драконячої пащі пирснув помаранчевий чадний пломінь.

Недалеко. На якісь пару метрів. Полум’я було не сильне, але вперіщило по камінню, осмалило скелю і збило клубище чорного диму, що смердів риб’ячим жиром. Дракон знову роздувся і видав страхітливий виск. Наступна порція вогню була світлішою й полетіла трохи далі, шмагонула щит, хтось кинувся тікати прямо до озера, бо його бік і одна нога обросли полум’яним хутром, а дракон раптом почав звиватися й вити з повною пащею вогню.

Виск здійнявся над долиною й озвався луною по горах. Дракон шарпав головою на всі боки, мов пес, якого вжалила оса, а вогонь із бухканням порскав з його писка, як при пожежі на фабриці феєрверків. Голова дракона раптом вибухнула кількома цівками вогню, сніп пломенів вистрелив з пари місць на спині, звір виконав конвульсивний танок, ледь не перевернувши віз, а потім перетворився на безформний палаючий клубок. Дракон згорів.

Обпечений Змій рачки виповз зі ставка й насилу почав зводитися на ноги.

Решта відскочила від нього, прикриваючись щитами. Той щось охрипло кричав, показуючи долоні, товстун підійшов ззаду й коротким рухом всадив йому в спину сокиру.

Обпечений якусь мить стояв нерухомо, вигнувшись назад, і гарчав. Раптом його голова поросла шипами. Хтось підскочив і проштрикнув його списом. Древко почало диміти, а поранений миттєво випрямився і рушив важким хитким кроком уперед. Йому підрізали ноги ударом списа. Він рухнув на землю, але не встиг підвестися. Драккайнен розгледів тільки спини решти людей і те, як піднімаються й опускаються вістря, а град ударів полетів униз на чоловіка, що щулився на землі.

Дракон тим часом перетворився на купу смердючого обвугленого дрантя, але далі горів.

— Що тут коїться? — пробурмотів Драккайнен із відразою.

Віз перекотили трохи далі від палаючого плазуна, бранців загнали назад усередину. Вуко поволі й обережно підповз ближче і глянув ще раз, уже зі значно кращої позиції. Невільники по черзі виходили з воза, несучи коші, в яких на соломі лежали якісь білі кулясті об’єкти розміру дорідних баклажанів.

Вони несли коші, обережно ступаючи по камінню, й опускали їх у воду. Старанно й делікатно, поки ті не зникали в чорній глибіні. Один із них, звісно ж, послизнувся на мокрому камінні і вступив у воду. Пролунав панічний крик, бранець вискочив на берег і рвонув уперед, його мокра нога раптом почала пульсувати, ніби щось клубочилося під його шкірою, він із криками рухнув на землю, до нього підбігли й порубали з тією ж хижою методичністю, що й попереднього. Проковтнувши слину, Драккайнен відвів погляд, але далі чув жахливий крик, свист списів у повітрі й хрупіт м’яса, яке вони розрубували.

Нарешті стихло.

Поміст і віз закрили, він із понурим скрипом рушив знову кругом озера.

На березі залишилися диміти обвуглені рештки дракона, а також дві криваві плями й купи ні на що не схожих клаптів.

У місці, куди опустили коші, вода злегка булькотіла, пускаючи струмені пари.

— Нагадайте мені, щоб я там не купався, — процідив Драккайнен.

Він чекав, поки вони підуть геть. Віз, який штовхали бранці, котився довкола озера, десь із клубищ туману чулося віддалене ревіння конаючого дракона. Крім цього, навколо панувала мертва тиша. Не чути було навіть всюдисущих ворон. Паскудна земля.

— Це мав бути шлях в обхід території Зміїв, — зітхнув Вуко. — Вітаю, Драккайнене.

Долина була овальна, оточена непролазними скелястими стежками. Він міг би туди видряпатись, але в нормальному стані, в одязі і взутті, а не хворий, ослаблений, ледь живий від голоду. Не в лаптях зі шматка шкіри й одежині з двох тряпчин.

У цій ситуації він був приречений на перевал. Їх було два. Той, яким він прийшов, і той другий, з протилежного боку долини. Там, куди поїхав віз у супроводі Зміїв і обідраних бранців.

Він встав і неохоче пішов у той бік, намагаючись ігнорувати Цифрал, яка пурхала навколо.

Серед скель і кущів гірської сосни лежали драконячі рештки. На різній стадії розкладу. Від деяких лишилися розкидані навколо кістки, як покинуті на березі залишки кораблів. Вони не нагадували динозаврів. Черепи були явно деформовані, викривлені, спотворені, з купою випадкових наростів. Інші, трохи свіжіші, виглядали ще гірше. Точнісінько тобі опромінені мутанти. Щелепи, що ростуть із плечей, безокі сліпі морди, вкриті рогами, ікла, такі великі, що пробивають піднебіння. Три ока, голови, що зрослися в одну безформну ґургулю, повну вишкірених зубів. Власне кажучи, всі були різні. Тільки от усі були мертві або здихали.

Він обережно скрадався серед мух, якими повнилося повітря, й пекучого смороду мертвеччини. Щомиті ховаючись, обливаючись потом і тамуючи болючі удари серця в грудях, переконаний, що це лише питання часу, коли він напореться на звіра, що буде достатньо прудким, щоб його вполювати. Але поки всі вони були мертві або в агонії.

— Мені треба багато відпочивати й відновлюватися на високо-білковій дієті. Пити багато рідини й уникати стресу, а не тусуватися на алеї драконів. Учора вранці я був деревом, ріски materinu!

Трохи згодом, приголомшений, він знову зупинився. Скелі оточували те місце колом, ніби кельтські менгіри. Звичайні вапнякові стовпи різної форми, радше природні. Але біля двох висіли розтерзані трупи. У кожному дольмені стирчало залізне кільце, вбите в камінь приблизно на висоті метра, а серед гальки й кущів гірської сосни на землі валялися кістки. Людські кістки. Черепи, ребра й гомілки.

Драккайнен якусь мить дивився мовчки.

— Це полігон, — сказав він Цифрал. — Експериментальний майданчик. На тому великому досі видно рештки паланкіна, помітила? Ван Дікен готується до війни, і йому заманулося драконів. Він чорнокнижник, тож хоче драконів. Драконячу армію. Це якось пов’язано з тією чорною водою. Він наклав на неї закляття. Що б тепер туди не впало, воно перетвориться на дракона. За принципом мутації чи сраної магічної трансмутації — один хрін. Ті веселі тіпочки намагаються вирощувати для нього драконів, але нічого не виходить. Чому?

— Бо драконів не існує, кретине, — відповіла Цифрал.

— Правильно. Не існує. Це фізіологічно неможливо. Тому вони здихають. Магія дає їм життя й підтримує цей процес, створюючи те, чого хотів маг. Але вони все одно здихають. Бо його дракони родом із казок. Вони вигадані й не мають права на існування. Тобто його закляття — це щось штучне, вони мають свої обмеження. Він може веліти матерії перетворити дитину на гнома, але вона не виживе. Бо її серце має будову і м’язи людського серця, бо метаболізм людини надто повільний, щоб підтримувати життя тіла, яке важить двісті грамів, бо легені такої будови малопродуктивні, кров занадто густа тощо. У такої людини мали би бути органи миші. Але Ван Дікена це не гребе. Він хоче драконів чи гномів, чи, ну, не знаю... літай-килим. Тому створює його, а потім впирається у фізіологію чи аеродинаміку. Бо він кретин.

— Одного разу ти його вже недооцінив.

— Я не недооцінюю його, а шукаю якісь слабкі сторони. Мені нема жодної користі з того, що я вважатиму його напівбогом чи кимсь усемогутнім. Він не всемогутній. Його закляття не можуть обійти законів біології. Він може їх прогнути під себе, але ненадовго. А наш приятель, як і будь-який соціальний реформатор, просто недоумок. Особливо, коли йдеться про технічні деталі. Важлива загальна ідея. Модель, нашкрябана на колінці, а не нудні питання, як це має працювати й навіщо. Очевидний конфлікт ідеї й матерії. Матерія поки перемагає.

— То чому вони такі огидні?

— А тому, — пояснив Драккайнен зарозумілим тоном, ховаючись за черговою скелею, — що це грьобане закляття не здається. Воно якесь динамічне. Намагається обійти обмеження за допомогою випадкових мутацій. Поки зрештою не натрапить... натрапить на відповідну, й будуть мудаку дракони. Або ні.

Будинки були побудовані з каменю, тому він помітив їх не одразу. Вони ідеально зливалися з тлом. Були прямокутні й круглі, а стіни — педантично змуровані з досконало підібраних один до одного фрагментів скель. У них були пласкі дахи, на кривих тичках лопотіли червоні й чорні прапорці. Їх не оточував мур і ніде не було видно сторожі. Але вони блокували дорогу до перевалу.

— Немає муру, бо вони почуваються тут у безпеці, — пробурмотів Драккайнен. — Лише відбитий ідіот поліз би в долину, де народжуються дракони. Нормальну людину сюди можуть хіба що затягнути. І вона вже радше звідси не вийде.

На вершині перевалу здіймався ще один будинок, крізь вузькі вікна було видно мигтіння вогню в каміні. Ба гірше, між скелями шмигали дві присадкуваті, ніби броньовані курки, фігури. Краби.

Недобре. Все ж перевал охоронявся.

— Окей, чекаємо до ночі, — повідомив Драккайнен. — Тільки поверни мені термографію й бойовий режим. Негайно!

— Kaikenläista, läameri! — буркнула Цифрал із чистим лапландським акцентом.

— Ти — проекція мого мозку, — терпляче пояснив Драккайнен. — Якщо вб’ють мене, то й тебе теж. Розумієш? Ти існуєш, бо існую я. Як перейти цей перевал і не стати кормом для драконів — це й твоя проблема. Тому не кайкенляйстай мені, а краще почни думати.

— Сам почни думати, — крикнула вона з плачем. — Вважаєш, я не переймаюся?! Колись я була в тобі і знала, що робити! Я прокидалася й була частиною тебе! А тепер прокидаюся так! Одразу зовні!

— Тоді у нас проблема, — зітхнув Драккайнен. — Серйозна проблема. Поки що треба причаїтися і чекати ночі.

Він видивився відповідне місце високо під скелястим навісом, серед стрімчаків гірських хребтів, що оточували долину. Повз туди майже годину, волочачи за собою гілки гірської сосни, які причепив до тіла. Повільно, сантиметр за сантиметром, від одного укриття до іншого, ранячись об скелі й відчуваючи, як сили його залишають.

Ставало все холодніше.

Туман густішав, Драккайнен сильно дрижав, тож підозрював: увесь його імпровізований камуфляж трясе так, що його видно за пів кілометра. Після чергової безкінечності він зрозумів, що в нього німіють руки й ноги. І що гірше — боліло щось усередині. Часом так, ніби спис досі стирчав у тілі. Він відчував його вагу й тліюче болем древко, що було мов застигла блискавка.

Тоді він лягав і відпочивав, дихаючи крізь стиснуті зуби й жужмлячи на грудях імпровізовану сорочку з ковдри.

Чим вище він виповзав, тим гірше було. Як не біль у серці, так раптове заніміння рук і ніг, які він мусив розтирати, бо з них утікало життя.

Коли він зіщулився в якійсь борозні, підібгавши під себе задубілі кінцівки, намагаючись зігрітися теплом власного тіла, то просто згаснув. Потонув у спокійній чорній пустці.

— Прокинься! Не засинай! — горлала Цифрал прямо у вухо. — Не вмирай, довбню! Зараз же припини здихати!

— Не верещи так... — прохрипів Драккайнен, дивуючись звучанню власного голосу. Він сам не зрозумів нічого зі сказаного.

— Уперед, тупак ти довбаний, — кричала фея. — Давай! Уже недалеко!

Вуко сперся на руки й коліна, виставляючи тіло на крижане повітря, що шмагало, як батіг. Видав гучне ревіння й поповз далі. Ще один конаючий дракон.

Коли він дістався під скелястий навіс, уже практично нічого не відчував.

І не пам’ятав, як сюди потрапив. Пам’ятав тільки, що почав сипати сніг. Дрібний і колючий, він, гнаний вітром, періщив горизонтально.

— Могло бути й гірше, — ледь чутно видихнув Вуко. — Міг же лити дощ.

А потім був тільки пронизливий холод і сніг. На останніх метрах він уже навіть не намагався повзти. І так його ніхто не побачить.

— Не тут! Уперто кричала Цифрал. — Звідси тебе буде видно, дятле! Ні, не туди, там замерзнеш! Під ту скелю! Там є печера! І вона схована від вітру! Рухайся! Припини здихати! Давай! Що, не можеш? Ріски materinu, вперед!

Так звана печера була метри півтора у висоту і два у глибину, але принаймні затуляла від вітру. Він заповз туди, все ще тягнучи дві великі гілки гірської сосни, прив’язані до спини ременем від фляги й другим від сагайдака. Третю гілку він загубив десь на схилі. Заповз у яму, чуючи власні хриплі стогони, схожі на схлипування, а потім безсило впав на скелю.

Углибині по стіні сочилася вода. Він підповз туди і, приклавши губи до скелі, втягнув трохи крижаної вологи — так, ніби цілував камінь. Спромігся злизнути кілька ковтків і повалився на підлогу.

— Не спи, дурню! — сварилася Цифрал. — Розплющуй баньки! Піднімай повіки, бігом!

Повіки важили по двадцять кілограмів. Він не міг їх підняти, хоча й намагався. Нарешті вдалося, але із зусиллям, від якого розколювався череп. Це було безглуздям, бо очі й так закочувалися всередину.

— Дай мені спокійно померти, — простогнав він, мнучи сорочку на грудях.

— Викрешуй вогонь!

— Не можна... Побачать...

— Що, в сраку, побачать у цій завірюсі? Відламай трохи гілок! Тонких! І голок! Більше!

Це було ніби кошмарний сон. Картинка розмивалась, пальці були, немов вирізьблені з дерева. Спочатку він не міг знайти кременя. Потім не міг згадати, що з ним робити. Зрештою на мить змобілізувався. Ледь не обрізавши собі пальці, зістругав шматок гілки на дрібні трісочки, виклав на них купу голок і сухих смоляних галузок. Кілька разів ударив держаком ножа, викрешуючи сніп іскор, що пахли порохом.

І заснув, заколисаний виттям вітру.

— Це ще що таке! — верещала Цифрал. — Викрешуй уже той вогонь! Ти знущаєшся? Ще раз! На розпал, а не кудись на стіни! Дуй! Дуй, не кашляй, дурню, бо загасиш! Ще раз! Дуй!

— Дивись, щоб я тобі не вдув... — прохрипів Драккайнен.

— Ага, я ж реально на твій розмір! — кривляючись, пропищала фея. — Ну, дуй давай, бо здохнемо тут разом!

Пара іскор загорілася на мить і одразу ж згасла. Потім знову спалахнула. Попливла тоненька цівка диму.

А потім зблиснув вогник.

— Підкидай! Не так багато, ми ж не барана печемо!

Дрібні гілки зайнялися, похмуру печеру освітило тепле жовте полум’я.

— Окей, тепер роздягайся! Не зубоскаль тут, а знімай це мокре дрантя! Боже правий, піднімай свою дурну голову! Закрий вхід плащем! Не так, притисни згори камінням. З іншого боку теж! Та цього вже не чіпай, бо впаде! Тепер розкладай ніж. Ну, що ти витріщився? У держаку обігрівач, ти ж не зігрієшся двома гілками сосни!

Він знову змусив задубілі пальці рухатися. Здавалося, що знайти клямку й розкласти масивний держак — це понад людські сили.

Хто це так спроектував?

Обігрівачем була металева коробочка, вкрита всередині керамічним шаром, в якому ховався вугільний стержень.

Цифрал кричала, лаялась і плакала зі злості, нарешті Драккайнену вдалося видобути обігрівач, виколупати з нього паличку пресованого вугілля й піднести до язичків полум’я, що звивались на мініатюрному вогнищі. Він роздмухав жар, даючи маленьким яскравим іскрам охопити весь кінчик стержня, там виступили лискучо-червоні плями, потім — обрамлення зі світлого попелу. Він вклав стержень в обігрівач і якийсь час пестив його в долонях, відчуваючи, що обшивка починає нагріватись і в пальці з болем повертається життя. Поклав обігрівач на сонячному сплетінні, притиснув ременем. Доклав іще кілька товщих гілок сосни, ліг на тому, що залишилось і скрутився клубочком навколо обігрівача, що горів на його животі, немов маленьке приватне сонце.

Хуртовина наганяла снігу, який почав засипати вхід у мініатюрну печеру.

Він прокинувся, коли було вже темно, абсолютно впевнений, що минуло дві години й сорок хвилин. Від вогнища лишилася купка попелу, але обігрівач досі був гарячий.

Цифрал уся променилася теплим блиском, освітлюючи печеру й полотнище плаща, що лопотів на вітрі. Сніг засипав вхід до половини, стало ніби тепліше.

Драккайнен, трясучись, вдягнув свою дивакувату сорочку й обмотався кілтом. Вони більш-менш підсохли.

— Слухай, ти світишся...

— Знаю! — буркнула Цифрал.

— Я про те, чи це звичайне світло? Інші теж його бачать, чи тільки я?

— Не знаю, — стенула вона плечиками. Підняла рукою одну зі своїх грудей, що випромінювала світло, і критично до неї придивилася, після чого облетіла мініатюрну печеру.

— Воно кидає тінь, — повідомила. — Але це нічого не значить.

— Підсвіти мені тут, — буркнув Вуко, розв’язуючи свій клунок. — Мені треба зварганити якісь онучі. Ці капці починають розлазитись.

— Як ти почуваєшся?

— Гірше, ніж виглядаю, — пробубнів. — Я слабкий, і біль просто пекельний. І, здається, мені ніколи не було так холодно. Ну, хіба що пару годин тому. Але виживу. Поки що.

Він згріб ледь теплі вуглинки, розтер у долоні й вимазав опуклі частини обличчя: ніс, лоб, вилиці й підборіддя. Обмотав ноги шматками дрантя й зашнурував мокасини. Заклацнув клямку обшивки обігрівача на краю кілту й закріпив на висоті сонячного сплетіння. Склав і заховав ніж, позбирав дріб’язок до клунка, а потім оглянув обидва екземпляри здобутої зброї.

— Цим тільки буряки різати, це не мечі, — роздратовано фиркнув. — В обох надто важкі яблука ефеса, тому вони так люблять ними крутити... Jebem ti dusu, як мені не хочеться працювати... Окей, пішли. Траверсом уздовж схилу, прямо на ліве крило форту. Дами вперед. І краще не світись.

Він закинув вологий плащ так, щоб він був ще й каптуром, і перев’язався. Завірюха досі лютувала. Він рушив, схилившись і спираючись однією рукою на скелю, паралельно намагаючись розгледіти щось серед гуготіння й снігової круговерті темряви.

Лише прошмигнути повз форт, подумав він. Ви ж не хочете стирчати на вулиці, ніхто не вийде, дубак страшенний, ще й сніг... А всередині вогонь, пиво, вечеря, хилить на сон...

Послизнувшись на камінні, він упав униз на гальку. Невисоко, але все ж боляче вдарився. Схопився за скелю й застиг, але гуркіт каміння потонув серед виття вітру. Кілька валунів покотилося по схилу. Він затримав дихання й чекав. Вважав, що до форту ще далеко, але так його вчили. В принципі, після такого варто зачаїтися на добру годину. Але нічого не відбувалося, ніхто не запалював ламп, віддалік не з’являлися смолоскипи, не чути було людських гуків чи гавкоту собак.

Тільки долина, вже вкрита білим саваном, ледь мигтіла, відбиваючи світло.

Цифрал з’явилася перед його обличчям, коли він язиком рахував зуби й оглядав садна на ліктях і колінах. Пасмо волосся впало їй на лице, вона роздратованого його здмухнула. Сперла руки в боки.

— Ти збираєшся тут так лежати?

— Вали нафіг, Барбі! Як не допомагаєш, то хоч не заважай.

— Якби не я, ти б уже захолов. Рухайся. Може, краще я підсвічу.

— Ні. Поки я не дізнаюся, чи хтось іще це бачить, не треба.

Він пробирався крізь завію від однієї скелі до іншої, від однієї плями тіні до наступної. Волохатий плащ обліпило снігом, як і імпровізований каптур.

Обігрівач усе ще працював, розливаючи животом пляму тепла, але Вуко відчував, що в нього коцюбнуть руки. Він зупинився, поклав їх під пахви, і тоді почув скрип дверей.

Ворота відчинилися на відстані дослівно кількох метрів перед його обличчям, заливаючи його прямокутником світла. Драккайнен закляк у дивній, згорбленій позі, дивлячись примруженими очима на чорну постать, що стояла у дверях прямо перед ним.

Чоловік промовив щось, що звучало, як лайка. Якусь мить вовтузився зі штанами, потім обперся плечем об одвірок і випустив убік Драккайнена дугоподібну цівку рідини, що блищала в світлі палаючого всередині вогнища. Чоловік справляв нужду, стоячи в будинку, посвистуючи й дивлячись Драккайнену прямо в очі. Вуко стояв нерухомо, згорнувшись клубком під плащем, сховався в тіні каптура і лише повільно пересував праву долоню до руків’я меча.

Але нічого не сталося. Змій зробив свою справу, поправив штани, а потім зачинив важкі скрипучі двері.

Запала темрява.

Драккайнен глитнув слину. Якийсь час йому здавалося, що він замерз у цій зіщуленій незручній позі, а долоня заклякла на обмотаному ременем руків’ї. Серце гупало в грудях, немов великий бойовий барабан. Він підвівся і рушив далі між кам’яні будинки, і за мить занурився в морок.

Скрадався, рухаючись уздовж понурого довгого арсеналу по ліву руку від себе, який він сприйняв за житловий будинок. Будівлі, які він минав, більше скидалися на щось господарське. Якісь сараї, може, щось типу стаєнь? Він хотів лиш виборсатись із форту й вийти на перевал. За планом він мав би виринути збоку, вже на рівні вартівні, але закрутився у цій заметілі і йшов тепер якраз посеред форту. Виправляти помилку було пізно, а Цифрал десь поділася.

Він розраховував лише на ніч і хурделицю. З вузьких бійниць кам’яної халупи било світло, решта тонула в темряві й ледь миготливій білості снігу.

Спершу він відчув сморід.

Не чесний гарячий запах худоби, гною й старої соломи, а смрад людських екскрементів, бруду, поту і страху, які неможливо переплутати ні з чим іншим. Потім він почув звуки людей, що спали великим гуртом. Хропіння, кашель, стогони, здушені схлипування, шелест соломи і скрегіт ланцюгів.

Якусь мить він стояв навколішки під стіною й прислухався, а його мозок працював на максимальній потужності, на яку був здатен цієї ночі. Приміщення це було з великими воротами, збитими з дошок і зачиненими найпростішим під сонцем чином: колодою, вкладеною упоперек воріт у сталеві, вбиті в стіну гаки. Найпримітивніший замок на світі, але зсередини відкрити його неможливо.

— Ні, — буркнув він собі під ніс. — Ти маєш просто перейти перевал. Використай хуртовину і просто йди звідси.

Але чомусь він не міг встати і просто звідти піти. Двері було легко відкрити, але що далі? Бранці були сковані ланцюгами. Звільняти їх зараз? Як? Чим? Потім довелося б штурмувати перевал разом із громадою галасливих виснажених невільників. І тікати від переслідування Зміїв. При цьому він сам ледве тримався на ногах. Завірюха засипала стежки, але не настільки, щоб вони зовсім зникли. Мабуть, це була перша цьогорічна завія. У будь-який момент снігопад міг припинитися. Сніг не лежатиме довше, ніж кілька годин, але цього вистачить. Він розмиє сліди, але ланцюжок заглиблень на гладкій поверхні побачить навіть повний кретин. Стежка після кільканадцятьох бранців буде, немов автострада.

У результаті він сам опиниться в цих ланцюгах не пізніше, ніж через два дні, і стане поживою для ідіотських невдалих драконів Ван Дікена.

— Ні! — просичав він, намагаючись змусити себе йти далі. — Просто вали звідси, придурок.

Він неохоче рушив, почуваючись винятково паскудно. А його попереджали. «Не треба покращувати світ. Не треба революцій. Ти маєш з’явитися, евакуювати цілі й безслідно зникнути».

Легко сказати.

Тим більше, що він мав після них поприбирати.

Він стиснув зуби й прослизнув уздовж будівлі, намагаючись не слухати відголосів зсередини. Він мерзнув. І знову відчував, що в нього дубіють кінцівки.

Він проаналізував, що переохолодження здолає його не пізніше, ніж через пів години.

За кам’яною будівлею в’язниці виднілась груба брила воза, який він бачив сьогодні по обіді. Потім були ще якісь сараї, за ними несерйозна двометрова стіна, двісті метрів угору й вартівня.

І нарешті перевал і спокій.

Він роззирнувся подвір’ям. Усе тут було якесь недоладне, ніби сколочене нашвидкуруч. Будинки розташовані безладно, під стінами дерев’яні відра й інше сміття. І це називається дослідницький майданчик?

Рушив далі легким нечутним підтюпцем, пригнувшись, як під обстрілом.

І тоді наткнувся на клітку.

Вона стояла за колодязем, в абсолютно випадковому місці подвір’я. Викута з залізних прутів, замкнена чимось типу примітивного висячого замка. А всередині сидів труп дівчини. Вона сиділа на підлозі, її руки обплітали закинуту на плечі колоду, голова повисла, волосся обліпив сніг.

Він зупинився тільки на секунду й подивився на неї зі стиснутими зубами. Додав цей пункт до рахунку Ван Дікена й приготувався до подальшого бігу.

А тоді дівчина раптом підвела голову.

Заскреготали ланцюги, крізь завісу скуйовдженого волосся він побачив худюще обличчя з дивним татуюванням з одного боку щоки й вузькі сяючі очі.

Вона глухо закашлялась і спробувала підвестись на ноги.

Ще секунда й вона крикне.

— Тссс, — розпачливо засичав Драккайнен, намагаючись заспокоїти її якимось жестом, але в результаті тільки замахав руками. Він затулив рот долонею, і вона, здається, зрозуміла, бо не видала жодного звуку.

Він обмацав клітку, потім уважно роздивився замок. Це був просто шматок металу на гаку. У колодок такої конструкції був засув, схожий на якір. Його просовували в метал через круглий отвір, гнучкі вусики якоря складалися й відкривалися всередині, блокуючи гак. Готово.

Ключ був у формі трубки. Його просовували в отвір з іншого боку, знову складаючи вусики, і випихали все це добро назовні. Як роздобути таку трубку?

Цього разу нічого не вдієш. Дівчина вже зрозуміла, що він не з Людей Зміїв. Їй вдалося стати на коліна й підвести голову, і тепер вона дивилася на його копирсання з надією. Якщо він спробує піти, вона точно здійме галас.

Він смикнув ґрати, але вони трималися міцно. Петлі, якими б іржавими вони не були, теж здавалися добротними. Це були примітивні торцеві петлі, їх можна було б зірвати, але для цього необхідно мати лом. Жоден із його мечів не витримав би. Складаний ножик із дротяною пилкою зник з кінцями.

Тож він вийняв ножа, промовив коротку молитву за успіх технічної думки підприємства «Нордланд» і просунув його плазом під дверцята. Присів навпроти навпочіпки, схрестив долоні на руків’ї і вперся ногами об кам’яне подвір’я, випростовуючись всіма силами стегнових і спинних м’язів.

Нічого.

Він поправив вістря, щоб мати кращий важіль, і спробував ще раз. Його обличчя почервоніло, на лобі виступили вени. З горла вирвався здушений стогін. Петлі заскрипіли, а вся конструкція ледь здригнулась.

І в цей момент він почув кроки.

Повільно повернувся з ножем у руці.

Лисий велет, цього разу без каптура на обличчі, зате одягнений у хутряну куртку, дивився на нього остовпілим поглядом.

Їх розділяло метри два. Драккайнен стрибнув у його бік, як пантера, бачачи, що лисий, який був майже його зросту, відкриває рот і напружує діафрагму для крику, який поставить на ноги всіх навколо, включно з драконами. Водночас той акробатсько-штукарським жестом видобув звідкись з-за спини короткий широкий сікач гидотного різницького вигляду.

Вуко випрямив ліву руку й лупнув його під самим підборіддям так, щоб частина між відставленим великим пальцем і рештою долоні влучила прямо в кадик. Із криком не склалося. Велет видав із себе тільки свистячий хрип і заточився, але втримався на ногах і, заходячись кашлем, широко замахнувся сікачем.

Драккайнен раптом почув у голові страхітливий переляканий крик Цифрал, а потім усе, що він бачив, залило червоне сяйво.

Йому здавалося, що він непритомніє.

Те, що сталося потім, було однією змазаною миттю, наче хворобливе марення. Йому здавалося, що це тривало секунду і відбулося місяць тому.

Йому уявлялося, що вістря сікача перетворилося на розмитий срібний півмісяць. Відрізок сяючої сфери, яка розділяла простір і його тіло на дві частини. Вона простягалася звідкілясь із руки супротивника й проникала в його тіло. Це тривало долю секунди. Він зробив крок убік і сфера розтинала вже тільки повітря, щоб за мить зникнути, і щоб точнісінько тією ж колією шуснуло вістря. У повітрі загорілася інша смуга, цього разу вужча, як піка з місячного сяйва. Вона виростала нізвідки й прошивала його груди, тож він відступив, щоб не стояти в неї на шляху. Тієї самої миті велет, що летів за своїм хибним ударом, опинився там, звідки виростала сяйлива смуга, і його долоня втрапила якраз у ту саму лінію, вістря майже зачепило груди Вуко й помчало в нікуди, тягнучи за собою суперника. Драккайнен лівою рукою вихопив меча, тримаючи його в зворотному захваті, щербате вістря ковзнуло по горлу лисого, Вуко напівобертом звільнив для Змія шлях і впав на коліна від виснаження.

В очах у нього потемніло, а червоне сяйво зникло.

Цифрал перестала кричати.

Супротивник, безвладний, як мішок, тяжко повалився на сніг.

Драккайнен важко дихав, рукою сперся об землю і виблював. Насилу підвівся, підняв меча і навкарачки підповз до конаючого Змія. Схопив його за плече й припідняв, а потім глибоко встромив меча за ключицею, майже вертикально углиб тіла, відчуваючи, що вістря проходить, торкаючись кісток. Товстун напнувся, видав страхітливий хрип і затріпотів у судомах, як риба, врешті обм’як і повалився лицем у рудувату твань. Драккайнен звівся на ноги й обтер вістря жменею снігу. Рухався, як п’яний, який конче прагне вдавати тверезого й усе робить надзвичайно старанно.

Він сховав меча, заточився, сперся на клітку. Потім став на коліна біля чоловіка, що лежав обличчям униз. Той був уже геть нерухомий, тільки навколо його голови на снігу росла велика темна пляма. Вуко здер із нього куртку, облапав пояс, знайшов кільце з дивним ключем у формі трубки й показав дівчині. Насилу встав, обійшов труп з іншого боку і, стогнучи, стягнув із нього хутряні черевики. Сів на снігу й узувся, відпочиваючи між першим і другим черевиком. Вони виявились малуватими, тому він не зав’язував мотузок, що стягували їх на кісточках.

Він відімкнув клітку, розвернув дівчину й перерізав ремені, що кріпили її плечі до колоди. Її руки безсило впали, дівчина від болю скрутилася в клубок, але не видала жодного звуку, тільки прикусила губу, а по щоках покотилися потоки сліз.

Він витягнув її з клітки й посадив на землю, ледь не впавши на неї, і мовчки розмасажував її плечі. Вони не обмовилися ні словом. За якусь хвилину дівчина підняла руку й тихо зойкнула. Драккайнен обмацав її плечі, після чого взявся за руку вище ліктя й ледь торкнувся пальцем губ. Вона кивнула, другою рукою вхопила полу його плаща і стисла його в зубах. Він потягнув руку дівчини, плече хруснуло, крик потонув у товстій вовняній тканині.

Потім Вуко встав, узяв товстуна під пахви й затягнув у клітку, поклав йому на плечі колоду й прив’язав руки. Замкнув дверцята, захряснув замок, а ключ викинув кудись у темряву й сніговицю. Зважив у руці сікач, що нагадував збільшений ніж шеф-кухаря, незугарно оправлений деревиною, презирливо надув губи й послав сікач у морок услід за ключем.

Дівчина терпляче чекала, але не видала ні найменшого звуку. Він був їй за це вдячний. Згріб трохи снігу, щоб прикрити пляму крові, і вони рушили в темряву й завивання хурделиці, притримуючи одне одного, як двоє пияків.

Хутряний кубрак велета почав трохи його зігрівати, хоч і так почувався він жахливо. Ніби короткий двобій висмоктав із нього рештки сил. У нього паморочилось у голові, примарне древко розбухало у грудях, а все тіло, окрім палаючого стовпа болю, нагадувало якусь рухливу конструкцію зі сніжинок.

Сміховинна стіна із шорстких каменів, які ніби запрошували на них вибратися, виявилась нездоланною перешкодою. Драккайнен сперся на неї боком, схрещуючи долоні, і рухом голови вказав дівчині на її ногу. Вона зрозуміла, поставила ногу в утворений з пальців кошик, відштовхнулася від землі, й вони обоє покотилися в сніг.

Він зібрався і якусь мить дихав, засунувши руку під каптан і розтираючи грудину. Вона дивилася на це стурбовано, але мовчала.

Спробували ще раз. Він підштовхнув дівчину на стіну, вона перехилилася на її вершечку і зрештою зникла з того боку. Він намацав відповідне каміння, підскочив, але вдалося лише за третім разом. Він перекинув тіло через верх стіни й упав з іншого боку, як мішок картоплі.

— Недобре мені, — прохрипів він до дівчини польською. — Скажи Цифрал... А хоча нічого не кажи. Все одно це нічого не дасть.

Вона допомогла йому встати, й вони рушили під гору, ховаючись за камінням, яке вже встигло обрости кучугурами з химерними обрисами, як у сахарійських дюн.

Кам’яна вартівня стояла серед заметілі тиха й нерухома, тільки світло вогнища било крізь віконця. Драккайнен стиснув зуби й зосередився. Вони йшли дуже тихо, завивання вітру заглушувало скрип снігу під ногами.

Вони майже прийшли.

Майже.

Вартовий вийшов за вітром, коли вони вже підіймалися на перевал.

І одразу ж їх побачив.

— Jebem ti dusu, — сказав Драккайнен втомленим голосом. — Що ви, суки, їсте, що вас так ганяє? Третій за сьогодні.

Вартовий щось крикнув і кинувся в їхній бік, вихоплюючи меча.

Углибині хатки, за прочиненими дверима, почувся гуркіт, ніби щось упало, і видно було якусь панічну метушню.

— Стань за мною, — кинув Вуко дівчині, виймаючи вістря.

Вартовий біг і волав, а перед самою атакою зробив дивний, прихований фінт, немов воротар у хокеї, й підступно ударив з-під низу. Драккайнен ухилився сонним рухом і відбив удар своїм трофейним мечем, а потім штурхнув Змія в бокову частину коліна і спробував ударити його в потилицю, але на нього чекала контратака. Вістря зі скреготом зіткнулися, нападник похитнувся і несподівано здійснив спритний укол, Вуко пропустив його під пахвою, відчуваючи, що програє, що не здатен протистояти. Нападник був здоровий, сповнений сил, щойно з тепла, а він був лише сніговим клубком довкола палаючого пучка болю. Рештками сил він заблокував Змієві лікоть, бо його меч застряг десь за його спиною, заплутавшись у хутряній полі каптана, тож він лупнув Змія чолом шолома в обличчя й вони обоє звалились на землю, як щось, що розпалося на дві частини.

Пролунав крик, у дверях з’явився другий Змій із луком у руках і колчаном на спині. Він уже натягував тятиву.

Драккайнен усе ще лежав, але підтягнув ноги й почав підводитись, обмацуючи сніг у пошуках зброї. Його супротивник встав, ледь похитуючись, але значно жвавіше, розмазав кров по лицю й витягнув меча, яким виробляв котрусь із тутешніх складних фігур, що нагадували танець.

Драккайнен намацав руків’я, обпер вістря об землю й важко підвівся.

Клеєний лук тихо заскрипів, оперення, ув’язнене між вказівним пальцем і залізним перснем на середньому пальці, наблизилося до вуха зміїного лучника.

Драккайнен на хитких ногах став боком до стрільця, відчуваючи, що його тіло таке важке, як нерухомий стовбур дерева, і нічого з цього не вийде.

І тоді дівчина, яка досі тихо трималася збоку, раптом засяяла холодним, крижаним блиском, який залив перевал і шмагнув навколишні скелі, ніби накривши плащем із заграви.

Обидва Змії зупинилися, зосереджені. Драккайнен хитався, ледве тримаючи меча вгорі й намагаючись не випускати їх обох із поля зору.

Дівчина підняла руку.

Тятива дзенькнула, стріла уїдливо задзижчала і з глухим хрустом втрапила в ціль. Усе це злилося в один неприємний звук.

Меч упав і з приглушеним брязкотом зісковзнув по скелях.

Усі троє стояли нерухомо, врешті під Драккайненом підігнулися коліна, і він безсило повалився лицем униз із таким гуркотом, що, здавалося, стряснув гори.

Шолом покотився по снігу, загойдався й застиг.

Дівчина все ще сяяла крижаним блиском заграви.

Обидва Змії не рухалися.

Тільки вітер завивав серед скель і жбурлявся снігом.

Один Змій почав задихатися й харкнув кров’ю. Схопився за древко стріли, що стирчало з грудей не набагато більше, ніж оперення, трохи витягнув і зламав його. А потім м’яко обернувся й затиснув липкі від крові пальці на дерев’яному стрижені, що витикався з грудини.

Лучник далі стояв нерухомо.

Дівчина стояла з простягнутою догори рукою, розсіюючи примарний неоновий блиск.

Стрілець обережно вклав лук на землю, зняв із плеча колчан і поклав поруч, після чого зняв куртку й сорочку, демонструючи бліді груди, позначені червоно-чорними зигзагами татуювання.

Витягнув меча і, відвернувшись до стіни, спробував устромити руків’я між каміння. Меч м’яко зісковзнув, Змій підняв його і повторив свої дії з якоюсь тупою впертістю, цього разу втискаючи руків’я старанніше, а тоді зафіксував кінець вістря власним тілом.

Він сперся долонями об стіну. Його губи весь час рухалися в якійсь безмовній літанії, а щоками текли сльози й розталий сніг, який осідав на волоссі, заплетеному в косички.

Пролунав хруст і здушений крик, який потонув у завиванні бурі.

Червоне вістря виткнулося з помережаної татуюванням спини, а Змій у конвульсіях притиснувся до стіни і зрештою повалився на бік.

Дівчина опустила руку, розмите світло заграви згасло.

Вона підійшла до Драккайнена, що лежав на землі, перевернула його на спину, опустилася на коліна й на хвилю поклала руку йому на вуста. А потім засунула руки йому під спину й підняла його без жодних зусиль, ніби це був лише одяг.

У кам’яній загороді почувся брязк металу й у небо порснуло страшне, тоскне скимління двох крабів. В очах дівчини на долю секунди знову засяяла заграва, коротка, як спалах.

Крик стих раптово, ніби стятий ножем.

Дівчина повернулася й легко рушила угору перевалом. Було видно її дрібну спину й безвладні ноги дужого чоловіка, що звисали з одного боку, і його голову й плечі — з другого, але не скидалося на те, що вона хоч якось відчувала свій тягар.

За мить вони зникли в завії.

Розділ 4.

Імена Богів

Тигре з полум’яним зором,

звіре гнучкий і половий, будь пильний,

смолоскипи важким стугонінням

уже сповіщають час ловів.

Стережися, тигре, будь пильний,

на зорі звіролова бачили в хащах.

Час гострити пазурі й зуби,

щоб не датися ворогу в пащу.

Пісня про Короля-Тигра, традиційна пісня, що виконується під час Свята Високого Трону, Кіренен

Архіматрона вела нас звивистими коридорами, не промовляючи жодного слова. Я відчував тільки полегшення і страшенну втому. Радів, що мені вдалося вийти з печери, і все. Однак думка про те, що там зараз коїться, не давала мені спокою. Точила мою душу, як короїд. Я не знав, чому архіматрона прийшла по нас особисто. Може, всі інші брали участь у містерії, але тоді чому її там не було?

Вона привела нас у велику залу, круглу, немов миска, викладену килимами. Приміщення було майже порожнє, там стояв тільки круглий столик на рогових ніжках і освітлена двома лампами статуя Праматері.

Ми впали на коліна, жриця низько вклонилась, а потім торкнулася долонями своїх губ, грудей і лона.

А далі сіла на подушки та вказала нам на місце за столиком.

Тобто, я зрозумів, що вона вказала його Брусові, тож лишився біля дверей, скромно підібгавши під себе ноги.

Архіматрона ліниво взяла маленьку металеву палицю, обмотану шкірою, і вдарила в гонг, що стояв біля столу.

Адептка увійшла до зали ще до того, як звук цілком стих. Поставила на столик високий глек і дві металеві чаші, наповнила їх і беззвучно вийшла. Мені здалося, що це та сама дівчина, яка асистувала старому, який приносив нам їжу.

Звісно, тільки дві чаші. Я ж тільки адепт. Квівця. Невидимий, але мені це підходить.

Брус одразу ж почав марудити.

— Не можна пити ферментованих напоїв. Радість, яку вони дарують, неприродна й породжує зло. Тільки...

— Ох, та припини вже! — буркнула жриця. — Мені потрібна справжня розмова і я не буду займатися цією еквілібристикою зі Старою Мовою. Може, ти й заповідей не знаєш?! Уперше надаєш підтримку?

Я рефлекторно ковтнув слину, сподіваючись, що цього не було чути на всю залу. Подумав, що ніде не видно охорони. Ми досі могли втекти, забравши архіматрону з собою. Цей фарс навряд чи триватиме довго — аж доти, як хтось із нас або ми обидва втнемо щось неприпустиме.

— Маска! Зніми цю трикляту маску! — закричала вона. — Ти не на базарі!

Брус дуже повільно розстібнув ремінці, підняв маску і зняв її з голови.

— Ну звісно! У мене не було сумнівів! — вона зробила ковток із чаші, встала, швидко пройшлася покоєм. — Я знала!

Вона була розлючена. Я на пробу напружив м’язи й обережно змінив позу на таку, з якої міг одним скоком стати на рівні ноги.

Жриця штурхнула якусь посудину, яка з брязкотом покотилася підлогою.

— Неофіт. Клятий неофіт. Це тому ти святіший за саму землю. Як довго ти служиш Матері? Місяць?! Півроку?! І одразу жерцем, просвітлена істото єдності? Намагаєшся бути затятішим від самої пророчиці, щоби змити провини своєї заплямованої насиллям місячної крові?

Вона повернулася до столу.

— Пий!

Брус слухняно перехилив чашу.

— Тепер ми обоє однаково грішні, чи не так? Тільки от я — дочка землі, не забувай про це! Це ніби досі щось значить, ней? Чи все вже змінилося? Неофіти з пошрамованими залізом писками стають оповісниками й посланцями тільки тому, що в відповідний момент підтримали пророчицю, а я служу Матері з самого народження. У Саураґарі, а потім у цій дірі! Я стала адепткою, щоб помотатися батькові, який змушував мою матір жити нечестиво й вислужувався перед чужоземною династією. Він хотів торкатися мене! Хотів торкатися моєї матері без згоди богині! Пив вино й відвар! Приходив, просякнутий винним смородом, і поневолював її! Щоночі я це чула! Він їв м’ясо! Для нього нічого не мало значення, окрім клятого імператорського золота. Усе, що заробляв, він програвав у кості, а ми ходили голодні!

Богиня прихистила мене, коли мені було шість! Я вбила батька уві сні й утекла в храм. Двадцять років я працювала заради просвітлення. А тебе що просвітило? Засуха? Пророчиця? А може, тобі остогидло вічно чекати війни й слухати дурниці про торгівлю, мир та побудову кірененського ладу? По тобі ж за милю видно, що ти був легіонером. Ще зовсім нещодавно. Ти носив імператорські знаки й без кінця чекав на здобич і кров, але війна не надходила. А тепер ти будеш повчати мене щодо келиха кобилячого молока? Я амітрайка і мені дозволено пити молочний вогонь! Цього не вільно змінювати навіть пророчиці.

— Я не можу цього слухати... — пробурмотів Брус і схилився в поклоні.

— Неофіт! Мені не потрібен був Вогонь Пустелі, щоб пробудитися! Я все життя безсило дивилася, як надломлений світ кривдить дочок землі. Як усюди ширяться кірененський гріх і паскудство! Я бачила дівчат, які віддавалися в огидних храмах. Бачила, як їх продавали чоловікам, як ковець. Як вони лащилися до плюгавих синів місяця, як мусили їм служити! Так, як моя мати. А тепер ти — важливий посланець, а я чекаю тут на самоті. Досі чекаю!

Вона наповнила чаші, вихилила половину своєї й знову сіла.

— Уже десять років я сиджу сама в цій напіврозваленій вежі з однією геть навіженою Відункою, якій мабуть уже років сто. З нас сміялися й кидали в нас багном, а я чекала. Були такі роки, коли мені доводилося годувати Праматір власною кров’ю, але я чекала. Дім Жінок стояв порожній. Часом потай приходило кілька дочок землі, щоби поскаржитися на свою долю в надломленому світі й узятися за руки в обряді кола сліз. А тепер, коли нарешті істинна віра повернулася, я маю кількох просвітлених, маю жменьку нічого не вартих адептів і жерців. Ще бінгон піхоти й заледве гон кінноти. Пустищами розгулюють бунтівники, народ суне кудись на схід через мій міст, а я маю запроваджувати Кодекс Землі сама! Голими руками! Ти бачив, що відбувається в місті. Я зібрала майно, що належить Матері, й не знаю, що робити далі. Військо стереже місто і міст, але окрім цього робить, що хоче. Поки що я їх контролюю, вони ще вважають, що я маю силу храму, але коли вони цмулять пряне пиво, курять бакхун чи безчестять дочок землі з нижчих неосвічених каст, я мушу вдавати, що мені про це невідомо. Я дивлюся в плюгаві місячні очі бінгон пагандея і бачу в них підступ.

Вона нахилилася до Бруса, який сидів зовсім не рухаючись і поглядаючи на неї без жодного виразу. Я відчував якусь напругу в кімнаті. Відчував, що ця жінка чогось від нас хотіла. Мене вчили основам торгівлі й дипломатії. Я відчував, що зараз вона про щось проситиме. Якщо це не подіє — пустить у хід «другу руку». Так вирішувалися справи. Права рука — плата, послуга, заохочення, прохання, провокування жалості, вдавання дружби, союзництво. Або ліва рука — шантаж, погрози, доноси, відкликання пропозиції чи насильство.

— Поглянь на мій майдан. Там гниє збіжжя, якого цьогоріч так небагато. Я відібрала храмові стада, але на подвір’ях Зовнішнього Кола вже чекають чоловіки з вищих каст. Якщо зараз я віддам їхнім жінкам стада й землі, то втрачу над ними контроль. Вежа опиниться у них у кишені. Я повинна мати силу! А тим часом я безрезультатно чекаю. Барабани нічого до мене не промовляють. А єдиний за довгий час оповісник не має для мене нічого, навіть вітання. Просто минає мою струхлявілу порожню вежу. Послухай, оповіснику. Я знаю, що ти не везеш вістей. Нічого не кажи. Я знаю, що тобі не можна. Нічого не кажи.

Вона похилилася над столом іще нижче, відсунула чашу й обережно торкнулася Брусової руки.

— Я знаю, що Ти везеш Ім’я.

Запала тиша.

Я подумав, що коли вона хоче нашу скриньку, ми повинні її віддати. Хай бере, що хоче, а ми переправимося через міст. Лише б швидше. Однак Брус мовчав.

Якийсь час він міг мовчати, поки не почув пропозиції. Але далі вже ні. Далі він муситиме показати руки. Ліву і праву. Мовчанка — це спершу просто мовчанка, але потім — погроза. І то серйозна. Це зневага.

— Я не знаю, кому воно призначене, але має бути мені, — сказала вона знову лагідним тоном. — Воно моє. Я повинна мати силу. Я народилася в країні, яка давно була під кірененським гнітом. Я не пам’ятаю часів Кодексу. Стара пам’ятає, але вона тільки бурмоче свої молитви й читає людей. Вона відправляє наступних гнобителів під ніж жерців, і лише це її обходить. Тільки кров для Богині. Що ж, я також хочу, щоби Матір була ситою. Може, вона тоді й правда почне нас благословляти, хай усе стане єдиним. Може, зверне свій погляд на самотню Вежу, що стільки їй дає. Давні порядки — це як хвороба, яку ми зараз повинні випалити, щоб далі можна було відбудувати Кодекс Землі. Жертвоприношення допомагають тримати людей у послуху, але залежать від сили війська. А якщо барабани закличуть військо деінде? А якщо почнеться бунт? Це не ті часи, коли нижчі касти пишалися, що їхні діти йшли нагодувати Матір. Я вже зібрала гон храмової варти, але цього мало, й немає нікого, хто міг би ними командувати. Без сили Імені нічого не вдасться. Прошу тебе. Молю й вимагаю. Мені потрібно мати щось, щоб контролювати вищі касти. Потрібні люди для будівництва зерносховищ. Потрібні фермери, чиновники й наглядачі. Але понад усе мені потрібна сила Імені.

Знову запала тиша.

— Архіматроно, — обережно почав Брус, — що б я не віз, воно мусить потрапити в місце призначення. Того, хто везе, не існує. Один не має значення. І він не має права вирішувати, куди потраплять Слова і хто їх потребує. Шлях веде туди, куди мусить, і скеровує його вища мудрість, до якої не кожен має доступ. Але коли людина повернеться туди, де чекають, здійсниться обітниця, що сама пророчиця довідається про становище цієї Вежі. Тобі не доведеться довго чекати ані на Слово, ані на допомогу просвітлених, щоб усе стало єдиним. Салах акидилла. Було це сказано.

— Там за мостом немає нічого важливого, — промовила вона. — Нічого важливішого за осаду Аширдим, на перехресті шляхів, біля мосту, через який тікають ті, хто повинен бути тут, де їм велено, і працювати для Праматері. Нічого важливішого, ніж самотня архіматрона, якій загрожує безсилля, хаос і залежність від кількох високих родів. Такі посланці, як ти, мандрують до всіх Веж. Яка різниця, яке Ім’я потрапить до котрої?

— Уже все вирішено, — відрізав Брус, а я відмітив, що він захопився своєю роллю. Зараз він мав би виторгувати щось для нас.

Невже він справді збирався захищати кляту скриньку за будь-яку ціну? Інша справа, що архіматрона досі не показала «правої руки». Чим вона збиралася платити? Золотом? Що жерцям Праматері до золота? Особливо, коли навіть дурні вуличні ятки ліквідовано, і нічого не можливо купити — ані тикви пива, ані ґудзика, ані жмені горіхів?

Брус витягнув з-за поли свого жрецького вбрання залізний шпичастий медальйон і показав його жінці.

— Це, — мовив він,— означає смерть. Смерть кожному, хто зірве печатки, не будучи тим, хто мав їх зірвати. Для мене також, якщо я не виправдаю сподівань. Ти це знаєш, архіматроно. Зрештою, це ти вважаєш, що я везу Ім’я. А я скажу, що не мені це знати і не мені про це судити.

Я помітив, що він облишив мелодійний акцент і кучеряву граматику давньої мови. Показав, що підпускає співрозмовницю ближче. Жест «правої руки».

— Ох, очевидно ж, що ти везеш Ім’я, — відказала вона. — І я знаю, що воно здатне зробити. Знаю, що може статися з тим, кого Ім’я не знає. Але я готова. Завжди була. Мене Ім’я послухає. Я переконана, бо колись його бачила. І воно бачило мене.

Вона виструнчилась і сіла інакше, зручніше, сперлася на руку й розслабилась. Так, ніби отримала те, чого хотіла, або передумала. Брус не поворухнувся, далі сидів у позиції «лівої руки», що говорить: «ні». А жриця досі нічого йому не запропонувала.

— Пробач старій жінці її нетерплячість, — озвалася архіматрона приязнішим тоном. — Я мусила принаймні спробувати. Що ж. Прошу лиш розповісти про мене. Колись... колись кожна Вежа мала власне Ім’я. Та коли Праматір заснула, ці імена померли чи відійшли. Ця Вежа, — вона вдарила по килиму поруч, — теж його мала. І тоді, коли я сюди прийшла. Залишалось небагато, але достатньо, щоб я могла пізнати, що таке сила одного з Імен богині. Ця сила досі жевріє, але надто слабко, щоб я могла її використати. Тим часом усе вислизає з рук. Просто скажи про мене, де треба. Нагадай, що осада Аширдим чекає на Ім’я. Усяке може статися, якщо вона його не отримає. А тепер... — вона узяла паличку і знову вдарила в гонг, цього разу двічі, — я почастую тебе так, як частують посланця. Щоб ти не забув про мою Вежу.

Адептка винесла тацю, заставлену кількома металевими мисками, і ще якусь дивну посудину. Срібну, повністю вкриту отворами, що складались у візерунки, на підставці, схожій на келих.

— Так... — усміхнулась архіматрона. — Це те, про що ти подумав... Ти зможеш розділити зі мною укус. Ми станемо єдиним на славу Підземної. Це все, що залишилося від давнього Імені, що дрімало в печері моєї Вежі. Завдяки цьому ти запам’ятаєш мене й це дасть тобі силу на подальшу подорож. Відчувши, що таке єдність Матері, ти витримаєш будь-що.

Жриця взяла лискучу посудину з підставки й ледь її струснула. Крізь сіточку дрібних отворів було видно, що всередині щось рухається.

— Дай мені руку, — попросила вона, відхиляючи вічко на кришці.

Брус помітно здригнувся, його обличчям промайнула судома. Я ледь стримав крик. На руку жриці виповзла скорпениця. Не така велика, як та, що мала мене колись убити в моїх покоях Будинку Сталі. Ця була коротша за мій малий палець, і яскраво-червона з жовтими смужками. Я дивився, як вона повзла долонею архіматрони, прослизаючи між пальцями і розтопирюючи отруйні клешні. Брус забрав руку.

— Я давав обітницю чистоти, — проказав він. — Мені необхідно повертатися туди, де є Слово. Я — посланець. Очі й ноги Слова, мені не можна його залишати.

— Цссс, — заспокійливо сказала архіматрона. — Ти ж не дурний. Поглянь, яка вона маленька. Це піддана. Поглянь на смужки. Невже ти такої не бачив? Брунатна королева вбиває, жовта дарує послух, а ця дає єдність і контакт із божеством. Ну, дай руку. Хай вона нас укусить. Хай усе стане єдиним. Мені вже небагато лишилося. Ім’я майже відійшло. Вони вже майже не народжуються. У підземеллях мого храму клубочаться звичайні чорні скорпениці. Їхня отрута не дає нічого, тільки біль і хвороби. Але зараз ми маємо залишитися самі.

Вона звернулася до адептки, яка, похиливши голову, сиділа під стіною на колінах.

— Забери це місячне щеня у його келію. Хай відпочине перед дорогою і хай стереже це їхнє Слово. Хай поїсть і добре відпочине.

Я мовчки схилився, пильнуючи, щоб на моєму лиці не проявився страх, а лише поштива, тупа глупота «Прищавого» Аґирена.

Я поняття не мав, про що вона говорила. Отруйну комаху описувала так, ніби це був подарунок чи частування. А якщо її трутизна справді може подіяти? Якщо жриця відчує Брусові думки або ще гірше — на нього зверне погляд сама Підземна Матір, то легко передбачити, що станеться.

Я йшов за дівчиною, яка в одній руці несла важкий кошик із кришкою, а в другій — лампу. Небо над звивистими коридорами лабіринту стало вже чорним, і тільки хиткий вогник освітлював нам дорогу.

Дівчина йшла попереду й мовчала, а я був вдячний за роль ідіота. Мені нічого не треба було говорити чи робити. Тільки по-дурному посміхатися, чухатись і колупатися в носі. Це було легко.

Вона звертала в чергові коридори, не задумуючись, і впевнено обирала шлях серед стін, що скручувались, немов кишки квівці, тож ми швидко дісталися на місце. Я весь час прислухався, тамуючи серцебиття, переконаний, що от-от станеться щось несподіване. Пролунає якийсь дзвін, звук рогу чи просто спокійно з’являться жерці чи храмові вартові, щоб мене повалити? Я знав, що буду битися. Але також знав, як довго це може тривати. Скільки часу мине, перш ніж мене заженуть у глухий кут, навіть якщо я здобуду зброю. Я вирішив, що якщо мені вдасться вирватися за мури, я не намагатимусь перейти той клятий міст. Утечу в степи, може, знайду інший міст чи брід.

Однак поки нічого не відбувалося. У лабіринті стояла тиша, яку іноді порушували писки нічного птаха. Ми прийшли на місце, адептка нахилилася, коли заходила в келію, а потім я почув, як вона кресала вогонь. Замиготів вогник, кімнатку залило тепле жовте світло.

Я опустився на коліна перед статуеткою Пані Жнив і торкнувся підлоги чолом. Адептка ще запалила ґніт другої лампи, тієї, що освітлювала нішу з фігуркою, а тоді нахилилася над кошем.

— Ти вмієш говорити? — запитала вона. — Відповідай! Ти можеш носити куртку адепта, але це я тут дочка землі і ти мусиш мене слухатися!

Я мріяв, щоб вона нарешті забралася. Поглянув на неї якомога більш сполоханим поглядом, по-дурному розтуляючи рота, в надії, що вона втратить до мене інтерес. Однак виглядало на те, що вона не відступиться.

— Відповідай, кажу! Вмієш говорити?

— Ну, — сказав я.

— Скільки тобі років?

— Років двадцять буде, — збрехав я. Бідняк із Кисалдима не виглядав би в сімнадцять років так, як я.

Вона відкрила кошик і почала виймати з нього прикриті кришками миски. Щиро кажучи, мені здавалося, що мій шлунок відмер, і я сумнівався, що спроможний хоча би щось з’їсти. У кошику було щось іще — запакований в ряднину великий згорток, якого вона не торкнулася, і в мене склалося враження, що вона намагалася його навіть не зачепити.

— А хто тобі так поголив голову? Бойова колісниця? Як тебе звати?

— Аґирен. У храмі поголили. А в дорозі я сам голився, бо відростало.

— Не такий ти вже й прищавий, Аґирене. І не кажи «я», бо вдарю.

— Мене змалку так кличуть.

— Тобі залишили ім’я? То може, ти так і залишився псом, га? Чи тебе оскопили?

— Я — місячний пес, — притакнув я.

— Покажи-но! — вона зненацька засунула руку мені між ніг і обмацала штани. Мене ніби обдало окропом. Я відскочив і затулився.

— Не можна! — хрипко вигукнув я, закочуючи очі. Мене це все вже втомило. Я би з радістю її оглушив.

— Ну ти й бовдур! Це тобі не можна. А я — дочка землі, мені все можна. І ти маєш мене слухатись! Покажи... Ну, будь ласка. Тобі все залишили... Ти ба. Кепсько, Аґирене. Ти не знаєш, що в цьому ховається зло?

— Не торкайся... — сказав я. — Не можна. Майстер битиме.

— Битиме ще більше, якщо дізнається, що ти мене не слухав.

Я не розумів, що вона мала на увазі, але в мене були найгірші підозри. Я відсунувся від неї під стіну, але вона тут же підповзла на колінах і знову потягнулася мені між ніг. Я затулився, й вона вдарила мене в лице й забрала мою руку.

Я зиркнув на її кошик, який під час метушні мені вдалося відштовхнути. Хустка, що обмотувала пакунок, злегка розтулилась і крізь щілину показалося почорніле залізо, перетяте червоною шнурівкою з червоною восковою печаткою.

Усе прояснилося. Там була скриня, ідентична до тієї, яку везли ми.

Мені спало на думку, що, може, краще дозволити дівчині робити те, що вона робить, і дати їй нагоду підмінити посилку. Тоді вони залюбки відпустять нас у подальшу дорогу. От тільки на мосту й так стоятиме божевільна Відунка зі своїм «оком на долоні». Потім мені раптом подумалося, що якби я був на їхньому місці, то мусив би вбити посланців. Це нагадувало гру в тарґісс. У моїй голові зринуло розташування фігур, я уявив собі всі рухи почергово. Зараз вона подарує мені насолоду і, відвернувши мою увагу, непомітно замінить скриньки. А потім мене залякає. Бідний кретин же знає, що йому загрожує за зв’язок із жінкою без згоди богині. Знає й те, що ніхто не повірить синові місяця, адепту нижчого рангу, та ще й ідіоту. Тож він сидітиме тихо. Але мандрівники подадуться далі, й на місці з’ясується, що в скриньці немає Імені чи листів, чи будь-чого, що там мало би бути. Одразу буде ясно, чия це витівка. Адресати посилки такого не подарують. Сумніваюся, що вони сприйняли б це як вишуканий жарт і пригрозили би пальцем спритній архіматроні, яка подбала про свій храм. Це було безжально, але я бачив результат, ніби робив якісь підрахунки. Було тільки одне рішення. Смерть для посланців. Посилка не прибуде на місце, але можна буде сказати, що сюди вона також не прибувала. Ба гірше, рано чи пізно хтось знайде два трупи в яру за містом. Ми ж нагодуємо богиню й наші кістки послужать оздобленням ще одного покою. Ця інтрига могла завершитися тільки так.

Я далі опирався, але й дівчина не гаяла часу. Я так давно не бачив жінки, що мені здавалося, ніби відтоді минули віки. Вона стисла руку й підвела голову, дивлячись на мене примруженими очима, з легким лукавим усміхом розтулених губ, і я знову відчув, що попри поголену голову, попри спіралі, що прикрашали її щоки й чоло, вона здавалася небезпечно, явно знайомою. Мене це налякало ще більше.

Я вже знав, що мушу робити, але зловив себе на тому, що абсолютно навмисно з цим зволікаю. Ще хвильку, ще один рух її руки...

Я вирвався й відштовхнув адептку.

— Ти лиха! Не можна! Богиня дивиться! Не можна цього робити! Мені говорили про спокуси! Про лихі думки! Це ти — спокуса! Лиходумна!

— Тихо, дурню! — буркнула. Я навмисно верещав на все горло. — Гара! Замовкни, собако!

Вона навідмаш ударила мене в скроню. Я не затулявся, але мені спало на думку її вбити. Я міг би зробити це і без галасу, і без слідів крові. Перш ніж усі зорієнтуються, що вона зникла, перш ніж її знайдуть, ми будемо вже на шляху. Однак це було нерозумно. Де, наприклад, я мав би сховати тіло в цьому порожньому кам’яному плетиві стін і коридорів?

— Інакше скажу, що ти хотів мене торкнутися, — пригрозила вона. — Скажу, що пробував мене оголити. Що торкнувся мого святого лона. Гадаєш, мені не повірять? Знаєш, що тоді з тобою зроблять?

— Іди собі! Іди! Майстер торкнеться моєї голови і все знатиме! Сам побачить!

Вона завагалася. Хтозна, що в наші дні було можливим. А може, він жрець і справді Відун?

— Цссс... — лагідно мовила вона і торкнулася пальцем моїх губ. — Тихо вже... Буду з тобою доброю... Ти нічого не розумієш... Коли я дозволяю, то можна торкатися. Богиня тішиться, розумієш?

Вона знову простягнула руку і знайшла розшнуровану щілину в моїх штанях. Штурхнула мене в груди, наказуючи лягти навзнак. Її пальці були на диво вправні як на адептку, яку гидує чоловічим родом. Вона досконало знала, що робить, і я знову відчув, що вона видається мені знайомою.

— Це тільки для того, щоб нам краще спалося... — прошепотіла. — Твій майстер не скоро повернеться, він зараз споглядає гармонію єдності... Ну, все, заспокойся... Все... О, так...

Вона поглянула на мене, знову примружуючи повіки.

Я вирвався, вирячив очі й вигнув усе тіло в дивних конвульсіях. Вона відскочила, здивовано й налякано дивлячись, як я метаюся килимом, немов нажахана риба. Обличчям я вдарився об власне коліно, потім із криком почав товктися головою об стіну, ніби хотів себе за щось покарати. Не надто сильно, щоб не зомліти, але достатньо, щоб розбити ніс і розмазати кров по обличчю. Я перекинув столик, миски покотилися по підлозі, лампа впала в калюжу соусу і, на щастя, згасла. Я видавав якийсь хриплий рев, не схожий на людський голос, гарчав, тримаючись за горло і б’ючись головою об подушки, мені навіть вдалося спінити слину в роті, після чого я випустив її на губи. Якусь мить дівчина на це дивилася, на її поблідлому лиці відраза змішалася з переляком, я побачив, що вона починає відповзати до виходу, зрештою, схопила свій кошик і втекла. Нарешті я залишився сам.

Якийсь час я ще видавав різноманітні дикі звуки, борсаючись у ніші, але врешті-решт захарчав і стих, ніби ослабнувши. Тільки прислухався.

Я знав, що якщо адептка повернеться підмінити шкатулку, сподіваючись, що я зомлів, я муситиму її вбити.

Бо я згадав. Я її впізнав.

Принаймні так мені здавалося. Це було майже неможливо, але якщо я не помилявся, то коли б лишився з нею ще хоч би на мить, коли б поглянув їй в очі, коли б її торкнувся, вона б також мене впізнала.

На свою й мою погибель.

Міраг.

Наложниця, з якою моя вчителька й коханка Аїна, моя єдина Аїна, цілі століття тому веліла провести ніч у любовному змаганні.

Міраг, яка мала перевірити, чому я навчився. Давно-давно, в далекому місті, в павільйоні палацового комплексу, званого Притулком Хмар. Молодий принц і вона. Вродлива, смаглява, немов кебірийська принцеса. Вона зголила червоне волосся, змінила ефірну, мов туман, тканину на шорстке полотно вбрання адептки, зняла ніжні ланцюжки зі щиколоток і зап’ясть, зробила татуювання святих знаків на щоках, долонях і чолі, схудла, але мала ті самі очі, схожі на смарагди. Ті самі вуста. І ті самі руки, які я досі пам’ятав.

Я сидів на підстилці, витирав шматком онучі кров із носа, і слухав, як від жаху, збудження й зусилля гупає моє серце.

Унизу живота я відчував гострий біль нездійсненого, відчував, як тріщить побита голова.

Я ще мав надію, що помилився, може, це був тільки хтось схожий, може, якась родичка, але я знав, що сам себе обманюю. Є речі, які не забуваються. Час може змити думки, ніби дощ. Може, стерти навіть такі речі, які колись були найважливішими. Але пестощі та погляди коханців залишаються. Особливо такі пестощі, якими могла обдарувати Міраг, і такий її погляд. Її вуста, її очі та її пальці. Я був упевнений.

До ранку я сидів і прислухався. Глибока чорна ніч лабіринту приносила якісь звуки, схожі на шепоти чи кроки, але коли я визирав із ніші, не бачив нікого. На якусь мить я засинав, але щоб прокинутися, мені достатньо було свисту вітру чи крику птаха.

Для певності я переніс скриньку, намагаючись до неї торкатися лише через тканину, і поставив так, щоб її неможливо було взяти непомітно, поки я спатиму.

Однак я все одно спав мало й дуже чутливо.

Брус повернувся лише вранці. Заповз у нішу й сів під стіною, розтираючи руки, ніби трусився від холоду. Був дуже блідий, а на його руці з’явився напухлий пурпуровий слід від укусу.

Він поглянув на мене, але перш ніж я устиг озватися, приклав кулак до губ. Він сидів нерухомо, і я бачив, як він бореться із втомою. Голова спадала йому на коліна, а за мить він знову прокидався. Так само, як і я.

На світанку нам принесли відро води для миття, трохи пюре з овочів і навіть солодкувате горіхове печиво. Усе це приніс лисий старигань, Міраг не з’являлася.

Ми мовчки зібрали свої речі. Я не мав уявлення, що сталося там, у покої архіматрони. Мені лише подумалося, що якби Брус її вбив, як підказував здоровий глузд, він повернувся б уночі. До того ж, він не велів поспішати. Одразу після сніданку він натягнув маску і не говорив зі мною інакше як роздаючи короткі команди, схожі на ті, які дають псові. Але найчастіше просто показував на щось пальцем.

Щойно ми загорнули скриньку і поскладали вбрання, як з’явився той самий жрець нез’ясованої статі, який вів нас попереднього дня.

— Архіматрона передає на дорогу кіш плодів і побажання, щоби шлях, яким подорожує Слово, був устелений благословеннями Підземної Матері, — продекламував він.

— Хай ця Вежа і всі, хто ховаються в її тіні, будуть під опікою Матері, — відказав Брус, вперше цього дня озиваючись людським голосом.

Нас вивели на зовнішнє подвір’я. Я йшов мовчки, відчуваючи, що моє серце зараз вискочить через горло. У будь-який момент я очікував побачити храмову варту, стіну списів та круглих щитів із зображенням Підземного Лона. Я був певен, що їх очолюватиме або Міраг, або архіматрона, або вони обидві, а часом думав, що вони просто чекатимуть біля брами.

Натомість я побачив наш трофейний візок із відремонтованою віссю, запряжений тими самими тваринами. Брус видерся на сидіння й закляк на шкіряних подушках, а далі жестом пальця велів розкрити над ним велику парасолю. Я зробив, як він велів, принагідно кинувши погляд на задню частину воза й переконавшись, що наші коші, шпигунські ціпки й клунки з одягом лежать так, як ми їх залишили.

Я узяв повіддя й довгу тростину.

А потім ми довго стояли мовчки й чекали.

Почувся скрегіт засуву, нарешті ворота відчинилися, впускаючи сонячне світло. Я хльоснув онагрів тростиною, бідарка рушила й ми вийшли у місто. Знову в бік мосту.

Ідучи, я задер обличчя до сонця. Здавалося, що мені його подарували знову. Навіть переповнений людьми смердючий майдан, злиденні вулички й криві халупи осади Аширдим видавалися мені прекрасними.

Однак я знав, що зарано радіти.

Ми їхали через місто, і де б не з’являвся наш візок, люди ставали на коліна, спираючись кулаками об землю. Я йшов і жодного разу не озирнувся на Червону Вежу, що височіла над околицею.

Цього разу біля мосту було небагато людей.

Але військо стояло на тому ж місці, що й напередодні.

Я подивився на обвішані щитами табірні вози, що перегороджували кам’яний міст, і знову відчув, ніби в моєму горлі поселилась скручена клубочком змія.

— Ні пари з вуст, — задеренчав з-за маски Брусів голос.

За столом сидів інший десятник, ніж учора. Голову він обв’язав хусткою, а ноги зручно поклав на столі, попиваючи воду з бурдюка.

У черзі чекали заледве кілька осіб: якийсь самотній мандрівник, родина з кількома дітьми, старий, який спирався на ціпок.

Під стіною поблизу мосту ще не було натовпу затриманих. Поки що там стояло на колінах із схрещеними за головами руками лише троє подорожніх. Їх стеріг солдат зі списом, який сидів собі на бочці й гриз плід. Решта снувала майданом або сиділа в тіні під стіною в гамірній громаді й грала в кості. Між ними стояла обмотана ременем тиква, а солдати передавали один одному глиняну люльку, безцеремонно випускаючи клуби бакхунового диму.

Мені подумалося, що вистачило б гону кінноти, щоб стерти їх у порох. І не набагато більше, щоб здобути все місто. Тільки що далі?

Коли ми під’їхали до першого посту, командир саме завершував розмову зі згромадженою в тривожну купку родиною. Чоловік і жінка нервово нишпорили за пазухами і в закамарках одягу, а біля столу стояв великий кіш, як для носіння хліба, в якому вже лежали найрізноманітніші речі. Ніж у дерев’яних піхвах, жменя мідяків, якісь оздоблені черепаховим панциром коробочки, трохи дешевих прикрас, кольорове шмаття. Або подорожні мусили платити вартовим, або це були заборонені речі, бо я помітив у коші також дві оздоблені металом тикви на ремінцях, в яких у дорогу брали пальмове вино, а також гарну люльку зі срібла й дорогого дерева.

Жінка, чия голова була прикрита хусткою, тремтячи від стримуваних сліз, розплутала згорток, з якого вийняла дві маленькі срібні сережки з камінцями-кристалами. Командир оглянув їх з погордою, вкинув до кошика й кивком вказав їм на прохід між возами.

Перш ніж усі опустилися на коліна в пісок, побачивши нас, за вози встиг перейти ще один самотній мандрівник. Високий чоловік у подраному плащі-дощовику, з ціпком на плечі та в подорожному капелюсі, криси якого закривали його обличчя. На ньому було вбрання сіндара, але з постави і способу носити одяг він нагадував мені кірененця. Він вкинув у кошик жменю нових залізних цвяхів і пішов на зустріч зі старою.

Цього разу ми не мусили щось пояснювати чи сваритися. Нашої бідарки, вбрання й тіні Вежі, що тягнулася за нами, було достатньо. Брус навіть не встиг потягнутися за своїм знаком, що висів на шиї.

Віз перекотився на інший бік мосту, відкриваючи нам шлях.

Однак щойно ми проїхали кілька кроків, пролунав крик. Спершу хрипуватий вереск старої, а потім тупіт і метушня. Щойно почувши її виск, я ледь не зомлів, переконаний, що це через мене.

Наступної миті я побачив, як вона кидається до високого чоловіка, хапаючи його за одяг, тягнучись до його обличчя вузлуватими пальцями, викривленими, ніби пазурі, із великими пожовклими нігтями, що закручувалися, як у птаха. Подорожній вирвався і кинувся тікати. Безнадійно, на інший берег ріки, назустріч ще двом возам.

— Гріх! Гнобитель! Гнобитель! — горлала Відунка голосом, що звучав, як крик сойки.

Один із солдатів групи перехоплення скочив на спину коня, але не по-звичному, а ногами на сідло, без зусиль, ніби вискакував на стіл. Ще в польоті він стягнув зі спини лук, уже тримаючи в другій руці стрілу, прокреслив ними в повітрі якийсь складний рух і блискавично, не прицілюючись, вистрілив від стегна, тримаючи лук плазом.

Утікач повалився на землю з перистим древком, застряглим у карку, але одразу ж підтягнув ноги, похитуючись, підвівся й уперто рушив на другий бік мосту, до двох возів.

Загонич із того боку сперся ногою об боковину воза і також вистрелив, таким же моментальним рухом, ніби не задумуючись. Чоловік зупинився на пів кроку і захитався, на його плетеному плащі з’явилася кривава точка і блиск сталі. Задзвеніла тятива солдата, що стояв біля нас на сідлі, за мить з коротким брязкотом від возів з того боку шмигнула ще одна стріла. Однак чоловік ішов далі. Зупинився на мить, зламав стрілу, що стирчала у нього з грудей, потягнувся рукою за спину, вхопився за оперення і витягнув другу. І одразу ж його прошили дві нові. Стрілець, який стояв на сідлі, загиготів.

Скидалося на те, ніби лучники змагалися, хто перший спроможеться нарешті його повалити. Але чоловік продовжував іти. Увесь залитий кров’ю, нашпигований древками, що стирчали навсібіч пурпуровим пір’ям, він тримав у руці відламаний наконечник. Я не міг відірвати від нього погляду й подумки молився, щоб він дійшов до того воза. Щоб йому вдалося хоча би це.

Однак через кілька кроків у подорожнього влучило ще дві стріли і він раптом звалився на каміння мосту. Намагався підвестися, але зрештою осунувся, а я зрозумів, що він усе одно переміг. Ніхто не поволочить його до Вежі, ніхто не розпоре його голого серед диму й завивань кам’яним ножем, ніхто не нагодує його кров’ю стару статуетку.

Стара тяжко й свистливо дихала, адептка підтримувала її під руку. Друга несла табурет.

— Бовдури... — процідила баба. — Його кров для Матері... Ви змарнували його кров...

А потім Відунка почула гуркіт коліс нашого візка й підвела голову. Я дивився вперед, щоб не зустрітися з її сліпими очима, вкритими золотими більмами. Стара вивільнилась від адепток і, мацаючи перед собою повітря, почала винюхувати. Витягнула шию, немов пес, рухала ніздрями, ніби шукала слід.

Лучник з іншого боку мосту підійшов до лежачого чоловіка й легенько штовхнув його черевиком. Присів і торкнувся трупа, після чого повернувся в наш бік і провів прямою долонею по своїй шиї.

Я знав, що зараз буде.

Брус і далі сидів, як маріонетка, стара вже знайшла напрямок і рушила мені назустріч. «Долоня, око Матері...»

— Стояти! — пролунав крик. Я обернувся.

І побачив архіматрону. Вона сиділа на паланкіні в оточенні чотирьох озброєних солдатів зі щитами храму і в обладунках.

Я відчув, що в моєму горлі зароджується дивний істеричний сміх. Він наповнював мене зсередини помалу, як вода, ще мить — і він проллється. Що ще? Чи над цим мостом тяжіє якесь прокляття?

— Стояти! — закричала вона знову, хоча всі вже й так стояли.

— Гнобитель! — завила Відунка. — Я відчуваю зло! Егоїзм! Хтивість! Відчуваю ненависть! Відчуваю кров для Матері!

— Досить! — паланкін із архіматроною мандрував нам назустріч, я вже бачив обличчя храмових вартових.

Я вирішив скінчити так, як і подорожній, який нагадав мені кірененця. Мене не потягнуть під ноги статуї. Не дістануть мого серця, крові й кісток. Я не нагодую їхньої Матері. Сконаю під час бігу, під час божевільного нападу на вози по той бік. Я трохи сповільнився, щоб у разі чого встигнути вихопити меча, схованого в подорожньому ціпку, що лежав на задній частині воза.

Архіматрона раптом гримнула на тих, хто ніс паланкін, і веліла поставити його на землю. Усі навколо, військо й подорожні, вже стояли на колінах, притулившись лобами до землі. Жриця виплуталась із муслінових завіс і рушила у наш бік, овіяна червоним плащем, ховаючи обличчя в тіні.

— Досить цього божевілля! — крикнула вона. — Ти не можеш стримати посланця! У тебе вистачає гнобителів!

— Замовкни! Я відчуваю! Я — око Матері! Ти знаєш, що я не помиляюся! Він там є! Я відчуваю, як він смердить! Не насмілюйся ставати мені на шляху. Це я знаходжу! Це я знаю! Це я пантрую! Матір не помиляється!

— Їдьте! — гукнула архіматрона нам через плече. — Тільки швидко!

Потім знову крикнула на стару:

— Припини казати «я»! Ти знаєш, що це за слово! Перестань лаятись!

Тож ми рушили, залишаючи їх верещати одна на одну, як пави, серед покірно схилених людей.

Копита стукали по бруківці, з гуркотом крутилися колеса, унизу шуміла спінена річка.

— Він — позначений! — долинуло до мене ззаду. — Це носій долі!

Це кричала стара. Але вона мала на увазі не Бруса, як, певно, думала жриця. Це я був позначений. Був носієм долі.

Що б це не значило.

Спершу ми проминули пофарбований світлою живицею подорожній капелюх, що лежав на землі, потім стежку дрібних плям крові, на кінці якої лежав чоловік. Він мав біле, вимазане пасокою обличчя, і раптом нагадав мені батька.

Я відвів погляд.

Один із возів відтягнули набік, копита віслюків опинилися на тракті, колеса з’їхали з мосту. Річка, місто й вежа залишилися позаду. Ми знову були на дорозі й мандрували на схід.

Брус і далі сидів, розвалившись під парасолею, не знімаючи з обличчя маски, а я йшов поруч із тростиновою тичкою, споглядаючи віслючі зади.

Він досі був жерцем, а я — адептом. Прищавим Аґиреном, який мені вже добряче остогид. Якби я міг, то вбив би його ще раз.

Я мріяв здерти з себе це вбрання і знайти якусь воду, яка омиє з мене куряву, піт і страх.

Шлях був порожній. Він ледь підіймався серед скель і невеличких сипких пагорбів. Дерева росли тут рідко, більше було кущів із твердим дрібним листям і білим, немов попіл, гіллям, наїжаченим великими колючками.

Не було нікого, тільки наша бідарка, птахи, що кружляли в небі, сонце і руда курява дороги.

— Що сталося на мосту? — запитав я. Мені здавалося, що я тисячу років не говорив нормально.

Відповіддю мені було мовчання. Істота на візку дивилася вперед, ніби мене не існувало.

Ми проїхали ще кілька кроків.

— Я хочу знати, що сталося вчора вночі і сьогодні на мосту, — повторив я гучніше.

Нічого.

Я кинув тичку на віз. Брус підвівся на подушках, ніби обурившись, і повернув до мене блискучу комашину маску.

— Дай мені води! — гукнув я.

Маска блищала, немов дзеркало, у щілинах чаївся морок.

— Надто близько, щоби спрагу тамувати, — дорікнув він мені суворо. Слова вимовляв звичайно, без бундючної мелодійності Мови Єдності, але так збудував речення.

Я пішов до задньої частини воза, взяв шпигунський ціпок, одним рухом повернув кільце й потягнув за руків’я, що імітувало деревину. Блискуче лезо, вислизаючи з піхов, засичало, як розлючена змія, засяяло на сонці. Я поглянув на зброю у своїй руці й раптом знову відчув себе людиною. У кірененській поезії меч іноді називають «переломлювачем долі».

— Дай мені води, сину Полинника, — різко мовив я. — І підніми цю маску. Я хочу побачити твоє обличчя. Негайно! Вода і маска, бо присягаюся, що за мить ти лежатимеш мертвий.

Він дивився на мене з-за маски, нерухомо сидячи на колінах на шкіряних подушках і, здається, не розуміючи, що я кажу.

— Аґіра, аскаро! — гаркнув я раптом кірененською. «Це наказ, солдате!». Він здригнувся, ніби я черкнув його ножем. Ми обидва не чули звуків власної мови від незапам’ятних часів. Навіть у палаці її вживали тільки на свята.

— Аґіра! — повторив я трохи голосніше і ще рішучішим тоном, до якого вдавалися командири. Не криком. Не як десятник у таборі піхоти. Як роздратований несубординацією імператор.

— Кано! Слухай! — загарчав він раптом з-за маски і підняв її.

Під нею я побачив лице шаленця. Брус був блідий, стікав потом і світив очима, ніби на нього напала пропасниця. Він дивився на мене непритомно, з ідіотським нервовим смішком, що блукав устами, усе його обличчя дрижало, ніби мало вибухнути чи то реготом, чи то плачем.

Я стиснув спітнілу руку на руків’ї.

— Ішіда тарай но! З воза! — процідив я.

Він зістрибнув на дорогу, дивлячись на мене тим своїм диким поглядом, поки його обличчя перекошували химерні гримаси. Мені здавалося, що в нього вселився демон, який намагається прорватися назовні.

Я був переконаний, що він от-от кинеться на мене. Відчував, ніби стою перед великим бойовим леопардом, який несподівано збожеволів. Тому я не змінив позиції, не підняв меча. Якби я став у бойову стійку, Брус відчув би, що я боюся. Тож я стояв виструнчений, владно дивлячись на нього.

Так ми застигли на мить, зміряючи один одного поглядом. Я дозволив виразу стриманої люті проявитися на моєму лиці й ледь підняв меча. Не як до бою, а так, ніби він був ціпком, яким я хотів відігнати пса.

Брус почав трястися, ніби його взяли дрижаки. Він розстібнув ремінці, зняв маску і опустив її на землю.

А потім повалився на коліна, вдаряючи кулаками об рудий пил дороги, й похилив голову.

— Аґіру Кано! Кодай маса, тохімон! Слухаюсь і прошу мене пробачити!

Він говорив кірененською дивно, ніби слова не хотіли протискатись крізь його горло, але уклін, який він мені складав, був амітрайським. Підданським. Чужим гідності кірененських військових звичаїв. Він підвів лице, демонструючи широку ідіотську посмішку, але в його очах був розпач.

— Матаґей. Досить, — мовив я. Не вистачало тільки, щоб якийсь подорожній побачив жерця, який б’є покірні поклони адептові. Ми стояли на шляху, все ще поблизу триклятої осади.

— Подай мені води, — сказав я спокійніше.

Він підвівся, потягнувся до воза і дістав бурдюк. Я випив кілька ковтків, після чого віддав Брусу мішок і велів пити. Я сумнівався, що холодного пиття буде достатньо, щоб він очуняв. Те, що відбувалося з моїм підданим, жахало. Він збожеволів або його пожирала хвороба. Я не уявляв, що робити далі. Навколо ранки на його руці розповзлася огидна пурпурова пухлина завбільшки із золотий дирхам.

— Що з тобою? — запитав я. Брус і далі трусився, роблячи великі ковтки. — Це через укус?

Він потрусив головою.

— Ні... Так... Невідомо... Пробач, тохімоне. У таких ситуаціях думається давньою мовою. Важко говорити нормально. Прошу пробачення... Аґіру кано...

Кепсько.

— Залазь на віз, — велів я. — Ми мусимо їхати далі, поки не знайдемо відлюдне місце, щоб позбутися одягу цих клятих жерців. Краще поспи. Не вдягай маски, але тримай її під рукою, на випадок, якби ми когось зустріли.

Він слухняно видерся на бідарку і сів на подушки під великою пласкою парасолею.

Я хльоснув віслюків тростиною і ми рушили далі.

Дорога була порожньою. Нікого ні там, куди ми прямували, ані за нами. Однак для того, щоби позбутися воза, нам треба було від’їхати значно далі.

Дорога вилася через скелясте пустирище, над берегом пінливої ріки, що шугала серед каміння. У розжареному небі кружляли птахи, мухи пхалися в очі й вуста, обсідали широкі спини онагрів.

Брус зрештою осунувся на подушки і заснув. Я подумав, що це на краще. Він досі мав бліде спопеліле обличчя й хапав дрижаки.

Тож я йшов сам.

За якийсь час спека далася взнаки і в мене розболілися ноги. Я мало спав попередньої ночі, а страх пожирає сили людини не гірше, ніж тяжка робота. Тож я заліз на козли й цілком зручно їхав, жуючи медові сливи з коша й намагаючись не заснути.

Я не зміг би пояснити, що мені не сподобалося.

Дорога бігла, як і раніше. Пейзаж також не змінювався. Скелі, тернисті кущі, руда курява тракту й купини тонкої трави.

Лютий гуркіт ріки унизу.

Усе так само.

А все ж я стривожився і не знав, чому. Може, через абсолютно порожній шлях, яким ще вчора тягнулися десятки біженців? Може, мені не подобалися скелі, що обступали дорогу на повороті? Шлях пролягав між двома хребтами скель, а потім вів уздовж прірви, де з одного боку був укритий валунами берег річки, а з другого — висока, як дерево, скеляста стіна. Ідеальне місце для засідки.

Я подумав про це і раптом відчув, що мене ніби щось стиснуло за горло.

Я спустився з козел і знову пішов біля воза, сторожко роззираючись, але було тихо й спокійно.

Надто тихо і надто спокійно.

Сонце запаморочливо припікало мою покалічену й недбало поголену голову, дзижчали мухи, шуміла ріка, в повітрі висів невеличкий птах, б’ючи крильми й заливаючись монотонною сріблястою треллю. Щомиті він здійснював піке униз, щоби потім знову злетіти й зависнути на висоті, співаючи свою пісню.

Я сповільнив крок.

Це медуниця. Вона завжди так робить, коли хоче відлякати нападника від своїх пташенят. Можливо до її гнізда у щілині між скелями закрався лисець. Чи отруйна ящірка.

Можливо.

Однак у мене не було бажання заходити у коридор між скель, щоб виринути з іншого боку затиснутим між стіною і прірвою.

Медуниця заходилася щебетом, ніби в неї от-от лопне горло. Десь у яру впав один камінець. Вилетів різко, відбиваючись від скель, загуркотів по гравію. Нічого не рухалося.

А потім я побачив короткий зблиск на вершині скелі. Просто іскру. Дрібку сонячного світла, що відбилося від латки слюди чи кристалу у скелі. Чи від полірованої сталі.

Я ляснув поводами, наказуючи тваринам зненацька зірватися на біг, і одразу ж сильно й різко потягнув упряж ліворуч. Один віслюк майже став на диби, другий намагався повернутися на місці, й усе переплуталося. Ноги, ремені, жердини дишла, орчики.

Онагри безсило повалилися, бідарка з гуркотом перекинулась, розсипаючи речі й викидаючи на дорогу прямо біля мене очманілого Бруса.

Але сталося саме те, чого я прагнув. Тяглові тварини, що лежали посеред решток упряжі та страхітливо ревли, й перевернутий віз, що безпорадно крутив колесом у повітрі, миттєво звели перед нами барикаду.

Перша стріла прилетіла тоді, коли віз перевертався, і влучила в випуклий бік онагра. Тварина видала жаский крик, схожий на звучання труби. Наступні дві стріли поцілили у дно бідарки, ще одна з різким свистом пролетіла прямо над моєю головою, як сталевий шершень.

У нашому багажі не було луків. Зрештою, із них було б небагато користі.

Брус мляво ворухнувся, струшуючи головою, кров цівками текла по його обличчю й крапала на дорогу. Наступні стріли з огидним плюскотом влучили в боки тварин, що розпачливо шарпались посеред зірваної упряжі. Я підповз, щоб схопити шпигунський ціпок і підтягнути до себе. Видобув меча, вивільнив лезо на іншому кінці ціпка, перетворюючи його на спис.

Брус також повз по іржавому камінню, позначаючи його цівками крові з розбитої голови, але замість зброї притуляв до себе срібну маску жерця. Наступна стріла відбилася від скелі біля самого воза. Древко розщепилося пучком стружок, перетворюючись на химерну квітку.

Скидалося на те, що на Бруса поки не варто було сподіватися. Він одягнув маску, і я чув, як усередині стугонять слова літанії до Підземної Матері.

Вони бігли.

Я бачив, як вони зістрибують зі скель і мчать убік бідарки з оголеними мечами. Я чув тупіт важких військових сандалів.

Їх було троє.

Нас розділяло кільканадцять кроків, коли з яру виринули ще троє. Двоє з луками в руках і ще один на коні. Ці не бігли, а просто крокували до нас, лучники вже із закладеними на тятиву стрілами. Це були не вигнуті клеєні луки загоничів, а звичайна мисливська зброя. Я встиг помітити, що на всіх нападниках був різний подорожній одяг, переважно в кольорах середніх каст.

Двоє лучників і четверо піших.

На мене одного.

Брус зіщулений лежав на землі.

— Усе сама даєш і все сама забираєш... — долинуло до мене.

Я не міг рятуватися втечею і залишити його тут, зрештою, вони б швидко мене наздогнали. На цьому пустищі я став би для стрільців розвагою щонайдовше на мить.

Мій єдиний шанс — редут із перевернутого воза й те, що вони не очікували спротиву. Хто б це не був, вони мали намір напасти на жерця із адептом. На двох безборонних мандрівників.

Я сховав меч усередину древка й вирішив битися ціпком. Нехай костур шпигуна стане тим, чим має бути — низкою смертельних несподіванок. Нехай мій супротивник довідається про меч, лише коли відчує його в своїх нутрощах.

Я ще встиг вирвати з кремпеля пом’яту й подерту парасолю та сперти її об землю, а потім присісти за нею в позиції готовності, тримаючи ціпок під пахвою.

Я чув, як вони кричать, біжучи, чув, як гравій рипить під підошвами важких шкіряних сандалів.

Я дозволив вогню в моїй душі знову запалати. Вкинув у нього все, що було сповнене лихої сили. Як просочене олією шмаття чи просмолені тріски. Спогад про Маранагар. Пожежу, що знищила Притулок Хмар. Закривавлені лапи, що трясли головою моєї Аїни. Голі люди, загнані в стійло, щоби потім піти на поживу Підземній Матері. Короткі й скороминучі зблиски, немов іскри. Нехай горить. Хай гуде. А потім хай розпливеться моїми жилами.

Я мусив пробудити в собі тигра. Я лише тигреня. Завжди ним був. Я — Палаючий Стяг, володар Тигрячого Трону, кай-тохімон клану Журавля.

Я відчував, як мене наповнює полум’я, гуде в голові, пирскає з очей, розширює ніздрі, підіймає верхню губу. Як із моєї щелепи виростають тигрячі ікла.

Я почув, як вони гукають один одному:

— Старий лежить тут! Розбив череп! Малого не бачу!

— Шукайте скриньку! — пролунало звіддалік, і тоді я впізнав голос Міраг. Адептки, яка могла бути Міраг.

А тоді хтось ударом меча відкинув парасолю, під якою ховався я.

І я дозволив вогню вибухнути.

Вискочив зі своєї криївки, немов скручена клубком змія. Ціпок загарчав у повітрі, ще коли я летів у стрибку. Я вцілив солдату в зап’ясток, кістка хруснула, мої ноги вдарилися об землю під його крик, другий кінець ціпка влучив у його кадик, нападник повалився назад спиною на моє стегно, перекинувся і рухнув об землю, збиваючи хмару куряви.

Другий підскочив до мене, тримаючи меча на рівні скроні, вістрям уперед, і виставивши плече. У позі людини, що звикла ховатися за щитом.

Я обернув кільце, вістря клацнуло десь позаду, ціпок, який уже був списом, зробив коло в повітрі. Він ухилився, різонув, я відбив удар древком і штурхнув чоловіка в коліно, він ухилився, я знову відбив, леза заскреготали, ми відскочили один від одного.

У нього була розтята рука, кров почала крапати на землю, у хмару пилу, яку ми збили ногами. Ми почали кружляти, як пси. Це все тривало щонайдовше мить. Химерну, розтягнуту в часі хвилю. Той, якого я повалив, ще не встиг підвестися, третій, який стояв над Брусом на колінах з мечем у руці, дивився на нас здивовано, але вже кидався до мене, я бачив його роззявлений від крику рот, чув, як Брус бурмоче в маску: «Гнобитель! Свині надломленого світу! Гнів Матері!».

Ми знову підскочили один до одного, раптово й розлючено, меч заскреготів об тверде древко. Змах меча, блок, удар списа, ухиляння, змах, ухиляння.

Ніби хтось зненацька і швидко заграв на кебірийських барабанах. У химерному дикому ритмі танцю пустельних вояків.

І знову тиша.

Той третій стрибнув на мене, але застиг на півскоку, зупинений лежачим Брусом, який схопив його за пас. Він повалився на землю, а Брус гарчав якісь молитви, ніби це були прокляття.

Ми знову кружляли один навколо одного. У мого противника було широке засмагле обличчя, зі шрамом, що звивався через щоку й по підборідді, посічена сорочка розхристалася, відкриваючи вкриті татуюваннями груди, по яких з неглибокої рани текла кров. Його очі нагадували довгуваті краплі застиглої смоли.

Він уже не ставав у позу піхотинця. Кружляв похилений, на зігнутих ногах, виставляючи вістря вперед, ніби ножа. Це був ветеран доріг, ницих закамарків, притонів і шинків. Він пройшов десятки бійок, але не на мечах, і не з противником, у чиїх руках спис.

Той, якого я повалив першим, почав підводитись, струшуючи головою і хриплячи, однією рукою тримаючись за горло. Лучники вже підбігали, я чув тупіт їхніх сандалів біля самого воза.

Вони вже зрозуміли, що справи пішли не так гладко, як мали б.

А далі я чув тільки барабани, що грають на порослому підстриженою травою подвір’ї для тренувань. Спокійний голос майстра війни і туркотіння прапорців на весняному вітрі. Відполіроване древко в руках і відлуння барабанів. Воєнний танець.

Я припиняю думати.

Моє тіло саме знає, що робити. Спис здіймається, обертається в моїх долонях і живе. Це частина мене. Моє тіло танцює в ритмі барабанів.

Яких уже давно немає.

Вони згоріли разом із палацом, далеко звідси, дуже давно.

Але я чую їх усередині.

Мої стопи вдаряють об землю, древко обертається в долонях.

Стійка коня. Змах ластівки, крок третій, скок гвинтом, удар.

Усе миттєво.

Я опритомнів, стоячи в хмарі пилу в похиленій стійці плинної води, зі списом під пахвою, повернутим лезом кудись назад. Моє обличчя було забризкане кров’ю, але в мене нічого не боліло.

Я не міг ворухнути списом, ніби хтось його тримав.

Той, хто стояв переді мною, раптом випустив меча й відійшов. Скутим дивакуватим кроком, немов лялька. Так, ніби просто вирішив піти додому.

Він схопився за боковину поваленого воза й перекинувся на неї, осуваючись на землю, прикрився попоною, яку судомно стискав у руці, з його шиї бризнув фонтан спіненої крові.

Барабани звучали дедалі тихіше.

Я зробив крок уперед і обернувся, смикаючи знерухомлений спис, який вивільнився з чогось із хрускотом.

Другий нападник рухнув на місці — м’яко, як мокра сорочка.

Поблизу інший бився з Брусом.

Задиханий і мокрий, він розмахував мечем, рубав і штовхав, але Брус танцював перед ним, ухиляючись від ударів, і вістря тяло повітря. Це виглядало так, ніби мечник намагався влучити в літаючу осу. Однак Брус лише тримав перед собою залізний знак скорпениці і хриплим голос горлав оду Праматері.

Маска криво сиділа в нього на голові, бляха під оком була вигнута від удару, але здається, уберегла його.

Я не встиг зробити і кроку, як заскрипіла тятива.

— Кинь списа! — почув я голос Міраг.

Дві стріли дивилася мені прямо в лице, я майже відчував гострий дотик наконечників.

На мить знерухоміли всі.

Той, хто боровся з Брусом, підійшов до нього і, смикнувши, скинув з нього маску, а потім здійняв меч плазом, цілячись прямо в кадик.

— Стояти! — процідила адептка. На ній було подорожнє вбрання сіндара й бура накидка з каптуром. Лису голову вона обмотала хусткою.

— Це щеня убило Шинґея, — сказав лучник на диво дрижким голосом, підтягуючи стрілу до вуха. Лук злегка затріщав. — Мій брат мертвий. Я ж казав, що коли ми піднімемо руку на жерців, нас спіткає нещастя.

— Гара! — гаркнула дівчина. — Це тільки місячні пси. Благословення Матері з нами.

— Бачу, — буркнув він у відповідь. — Спис живе в його руках, просвітлена.

— Кинь списа! — повторила вона.

Я дивився на чоловіка, що цілився лезом у шию Бруса, який і далі стискав у руках залізну скорпеницю. Мій підданий стояв нерухомо й несподівано здався мені старим. Не було виходу, але пальці не хотіли слухатися. Якщо я випущу зброю, знову перестану бути людиною. Стану звіром, якого можна безкарно зарізати. Розпачливо бекаючою квівцею.

Мої пальці були, немов викуті зі сталі. Я послабив хватку з великим зусиллям, ніби розгинав залізо, і випустив списа.

Він упав прямо на носак мого черевика.

Якби в мене було трохи більше часу, ніж та незчутна мить, за яку пролітає стріла, мені б вистачило одного руху ноги, щоб древко знову опинилося в моїх руках. Спис.

Меч.

Ланцюг.

Уся зброярня, схована в точеному дереві.

Але в мене не було шансів.

— Відштовхни списа, Аґирене, — озвалася Міраг. — Тільки злегка.

Нічого не можна було вдіяти. Я копнув древко носаком черевика й дозволив йому трохи відкотитися. Я досі відчував дотик наконечників на обличчі.

— Де скринька? — запитала Міраг. — Якщо віддаси її, ми вас відпустимо.

Вона досі вважала мене сільським бовдуром.

— Просвітлена... Шинґей, — сказав лучник. Його голос тремтів.

— Гара! Де скринька, Аґирене? Ти ж не хочеш, щоб ми вбили твого вчителя.

Я гучно шморгнув носом і дрижкою рукою показав позад себе.

— Захована у возі.

— Де?

Я повільно обернувся, чуючи, як заскрипіли обидві тятиви. Я вже знав, як сконаю. Простромлений стрілами — так само, як подорожній на мосту.

Я знайшов металеві застібки під сидінням візника й гарно продуманий дерев’яний загвіздок. Вічко опустилося, відкриваючи нам перевернутий на бік згорток.

— Дістань це! — веліла вона.

— Сама дістань, Міраг, — відказав я поволі.

Вона застигла, широко розплющуючи очі. Її губи розтулилися від здивування.

Зненацька вона вдарила стрільця по руці й наказала опустити лук.

— Що ти сказав?! — вона підійшла до мене двома широкими кроками. — Хто ти?.. — запитала вражено і простягнула руку, щоби підвести мені обличчя.

Це був один рух, блискавичний, немов атака змії. Я схопив зап’ястя, викрутив руку Міраг за спину й притягнув її до себе, стискаючи їй шию другим ліктем. Перехилив тіло назад і ледь припідняв, блокуючи ноги дівчини коліном. Вона намагалася штурхатись, але тоді моментально починала задихатися, а викручене плече прошивало її жахливим болем. Тож вона не мала іншого виходу, як стояти на кінчиках пальців і безсило впиватися нігтями в руку, що здушувала її горло.

Запала сповнена недовіри тиша, яку порушувало тільки харчання Міраг.

— Хай вони опустять луки, — прошепотів я їй на вухо.

— Відпусти її, бо вб’ю старого! — кричав вартовий, приставивши лезо до горла Бруса.

— Свині надломленого світу! — горлав Брус.

— Опустити луки! — крикнув я. — Бо задушу її!

Я дозволив дівчині поставити ноги на землю й послабив хватку. Почувся свист, з яким вона набрала повітря, а потім почала задихатися.

— Убийте його! — хрипло видихнула вона.

Я вдарив її в поперек стегном і знову затиснув хватку. Вона роздерла мені руку, шарпаючись дедалі сильніше. Один із лучників опустив зброю, але той другий, який втратив брата, досі цілився в мене. Він зробив кілька кроків убік, шукаючи відповідне місце, щоб вистрілити, але я перетягнув дівчину, прикриваючись її тілом.

У раптовій тиші пролунав ледь уловимий звук, коли Брус випустив із долоні скорпеницю, яка повисла на ланцюжку, обмотаному навколо його пальців.

Міраг штовхалася дедалі розпачливіше, кидаючись усім тілом.

Стрілець, який стояв навпроти, невпевнено підвів лук.

Багато всього сталося нараз.

Я почув свист, і скорпениця в Брусових руках раптово майнула розмитим блиском сталі. Шати жерця залопотіли, коли мій підданий перетворився на торнадо.

Пролунав крик і меч вартового вилетів у повітря.

Лучник, який обходив мене збоку, на секунду повернувся в той бік, коли на нього наскочили. Ланцюжок у руці Бруса став пелехом блискавиць.

Стріла пробила плече Міраг навиліт і черкнула мені скроню над самісіньким оком.

Я відпустив дівчину, штовхнув її прямо в обійми другого лучника. Падаючи, вона вчепилася в його куртку, коли я вже летів у стрибку.

Одна мить. Усе це сталося за одну мить.

Міраг падала тому під ноги, я шарпнув його на себе, він, перечепившись об її тіло, схопив долонею мою шию, я прослизнув рукою під його лікоть, і ми зчепилися, як розлючені пси.

Він був старший і набагато сильніший за мене.

Півжиття він провів у брутальних бійках десь на бездоріжжях імперії.

Я виростав у спокої й розкоші Будинку Сталі.

Але у мене був мій майстер війни й знання багатьох поколінь кірененських воїнів. Усі брудні прийомчики, що дають змогу слабшому вийти живим із сутички з міцнішим противником.

А ще в мене був старший брат. Теж сильніший за мене, жорстокіший за всіх розбійників і храмових вартівників разом узятих.

Противник притис мене усім тілом, обвиваючи мою шию передпліччям. Це дуже небезпечний прийом, званий «нашийником», і якщо ворог швидкий і сильніший, із нього важко вирватися.

Моя права рука застрягла десь унизу. Лівою я вдарив його під ребра, але це мало що дало. Він трохи послабив захват, і я зрозумів, що він тягнеться до пояса за ножем.

Я перекинув руку над його передпліччям, що мене здушувало, й потягнувся до очей нападника. Встромив пальці, заокруглені, як пазурі, і смикнув, немов його обличчя було маскою. Він завив, і тоді я зміг звільнити притиснуту праву руку, вдарив його в пах і причавив яйця.

Я повернув його спиною на себе і зміг закинути ногу йому на шию. Він черкнув наосліп ножем, але я заблокував удар і з усієї сили стиснув стегна. Я відчув, як він напружується в моєму захваті, і що от-от зможе його розірвати.

А наступної миті я побачив ноги Бруса.

Він наступив моєму противнику на руку, видобув ножа, присів і вбив лезо йому під ребра.

Я почув крик і харчання, а потім власний крик, коли, конаючи в конвульсіях, той впився зубами в моє стегно.

Він сконав, розчавлюючи щелепами мою ногу, а я кидався навсібіч, ніби моє стегно пожирав тигр. Нарешті Брус підважив йому щелепи тупою стороною леза і звільнив мене.

Я встав і з зусиллям розшнурував штани.

Укус був неглибокий, кровило лише з кількох маленьких ран від зубів, але навколо вже з’являвся великий рудо-фіолетовий синець. Ніколи раніше я не відчував такого болю. Мені потемніло в очах, і здавалося, що я зараз упаду.

Міраг утікала.

Не гнала вперед, а важко брела, спотикаючись і хитаючись, зі стрілою, що досі стирчала з її плеча.

Спершись на перекинутий віз, я виблював від болю і втоми.

Навколо нас лежало п’ять покручених трупів храмової варти, іржава дорога була забризкана кров’ю, ледь помітною серед червоної куряви.

Тим часом Міраг утікала, тримаючи в обіймах залізну скриньку.

Лук того, з ким я боровся, був зламаний, але другий лежав поблизу на землі.

Усе ще задихаючись, я показав рукою на дівчину.

Вона впізнала мене.

Забрала скриньку.

Втратила своїх людей.

Їй не можна було повертатися до Вежі.

Вона була вже досить далеко, коли Брус делікатно відібрав у мене лук.

Вийняв стрілу, не поспішаючи провів оперенням по губах, немов цілував його, після чого напнув лук і вистрелив, майже не цілячись.

І схибив. Стріла шмигнула прямісінько над головою дівчини й проткнула сусідній пагорб. Я почув лайку, а за мить Брус удруге напнув тятиву. Стріла продзижчала в повітрі і влучила в спину втікачці.

Міраг скрикнула й застигла, виструнчивши тіло, але не впустила скриньки і не впала.

Тіло, яке я колись цілував... Вона спробувала йти далі, уже незграбно, ледь переставляючи ослаблі ноги. Ноги, які я колись...

Раптом вона сіла на землю і похилилася. Я думав, що вона упала, але побачив, що її руки зривають зав’язки, а потім вовтузяться із замком шкатулки.

— Вона відкриває скриньку... — сказав я здивовано.

— Швидко! — скрикнув Брус і потягнув мене за собою на інший бік воза.

Ми впали одразу за тілами онагрів. Один із них був мертвий, другий ще шарпався й постогнував, пирскаючи з морди кров’ю. Я визирнув з-за тварин і тільки встиг побачити, що Міраг не вдалося відкрити скриньку. Ослаблені закривавлені пальці безпомічно ковзали по залізній скобі, голова опадала. У цей момент Брус хопив мене за карк і знову потягнув на землю.

— Лежи! — крикнув він обурено, коли на нас ринуло сяйво.

Як раптова синя блискавиця. Зблиск світла кольору ртуті.

І химерний беззвучний удар, немов сотні мурашиних укусів на шкірі.

Я зіщулився, чекаючи грому, але його не було.

Тільки миготливий блиск, який за мить зник, а в тому місці виріс пухир розрідженого повітря, який зненацька лопнув і розлетівся навсібіч, вивільняючи ураган.

Вітер вперіщив по нас із гуркотом лавини, засипав клубами пилу, закидав камінням, ніби це було сухе листя. Порив пересунув сплетених тварин, за якими ми тулилися, над нами пролетів труп одного з вартівників, віз, грюкочучи, знову перевернувся на колеса.

А потім запала тиша.

Тільки світло стало якимось дивним, ніби надходила буря.

Я трохи підвівся й побачив, що над конаючою Міраг на небі формується кільце темних хмар. Концентричні, повільно вируючі кола попелястого й свинцевого кольору, пронизані блискавицями.

Посередині них з’явилася чорна діра, схожа на велетенське око.

На землі я бачив стовп рудого пилу, який кружляв і здіймався дедалі вище. Ані Міраг, ані скриньки не було видно, а там, де вона померла, усе було біле, ніби спопеліло. Я також помітив раптово посивілих птахів, що нерухомо зависли навколо, немов би хтось порозвішував їх у повітрі.

А потім земля почала провалюватись. Із гуркотом і шелестом осувалася в діру, що взялася нізвідки і швидко збільшувалась, поки не утворився круглий кратер завширшки кільканадцять кроків.

— Усе вже вгамувалося, — сказав я Брусові.

— Краще туди не дивися! Чи речі змінюють свою природу?

— З’явилася дивна хмара, — мовив я.

І тоді пішов дощ, теплий і червоний, як кров.

Брус скочив на ноги.

— Забираймося звідси. Можеш іти?

— Можу, — відповів я. — Але повільно. У мене дуже болить нога.

Хмара принесла з собою неприродний морок і дивну, крижану задуху. Ми забрали ціпок шпигуна й коші, вдягли подорожні капелюхи, загорнулися в дощовики, які одразу ж укрилися червоними патьоками.

А потім рушили, намагаючись не дивитися в той бік.

Кривавий дощ був сильний, але йшов не надто довго, як під час бурі. Він майже відразу припинився, але ми рухались далі. Шкутильгаючи і спираючись на ціпки, ми крокували так довго, поки темна вируюча хмара не залишилася далеко позаду.

За якийсь час знову засяяло сонце.

— Якби вона змогла відкрити скриньку, ми б не вижили, — озвався Брус.

— Що це було? — запитав я, відчуваючи полегшення, що він знову говорить нормально.

— Кажуть, що ім’я богині, — відказав він понуро. — Але я вважаю, що це просто клята земля з урочищ. Вони діють. Принаймні прагнуть. Хочуть творити дива, як пророчиця. Кожна Вежа і кожна жриця. Власне, ти бачив народження урочища. Тому я гадаю, що зараз ми можемо трохи відпочити й заховати одяг жерців. Здається, тепер якийсь час ніхто не зможе ходити цим трактом.

Ми знайшли відповідне, захищене скелями місце на вершині невеликого пагорба і з полегкістю зняли коші.

Криваві плями на наших плетених очеретяних плащах висохли, залишився лише іржавий дрібний пил.

— Поглянь, — показав я. — Це не кров. Це просто вітер підхопив з дороги куряву і змішав із дощем.

Брус подивився на мої пальці і потрусив головою. Здавалося, його знову брали дрижаки.

— Я розведу вогонь, — сказав він. — Спалимо дрантя жерців.

Я радо скинув штани й куртку прищавого Аґирена Кисалдима.

Я сподівався, що вже ніколи про нього не почую.

Я спустився до річки, щоб умитися, в самій пов’язці на стегнах, із клунком, в якому був жовтий одяг сіндара. Узяв і ціпок шпигуна. Вирішив, що віднині не випускатиму його з рук.

Там я знайшов круглу маленьку затоку, повну каміння, оточену кущами, і з насолодою занурився в прохолодну воду. У мене не було ні мильнянки, ні навіть олії чи лугу. Проста вода стала мені полегшенням. Вона заспокоїла м’язи, змила з мене піт. Тільки укус на стегні досі на диво різко болів, ніби вартовий був отруйним. Ранки вже не кровили, але шкіра навколо напухла й почорніла.

Однак холодна вода вміла творити дива. Звісно, я волів би чисту кірененську лазню з відполірованими кам’яними чи дерев’яними басейнами, повними теплої, пахучої води. Але роки, проведені в Будинку Сталі, привчили мене до крижаної купелі, тому для мене не було великої різниці.

Я вже вдягався, коли зненацька почув плюскіт води.

Я застиг із поясом у руках, в самих лише штанах і черевиках. Дуже тихо присів, тягнучись за ціпком.

Плюскіт повторився: або якась тварина десь поблизу зайшла у річку, або плив човен.

— Мене звати Ґюльдей! — закричав хтось. — Я — мирний, ловлю рибу! Не треба бити ціпком! Ціпок зайвий!

— Покажися, — озвався я й повільно підвівся.

З-за скель показався ніс човна-довбанки, дрібненька рука схопилася за край скелі.

За мить у затоку прошмигнув човен. На ньому сидів навпочіпки зморщений худий чоловічок із обгорілою до коричневого кольору шкірою. На ньому була лише пов’язка.

Я відступив на крок, обпер ціпок об скелю, щоб можна було його швидко схопити, потім одягнув сорочку і куртку. Це зайняло лише мить і при цьому я не зводив очей з рибалки. Вітер затих, і здавалося, що нікого тут більше немає.

— Чого тобі, Ґюльдею?

— Я тут легально, хай усе стане єдиним! Я просто пливу до осади з рибами, просвітлений сіндаре.

— А навіщо тобі риба, Ґюльдею? Хіба ти не знаєш, що Матір не дозволяє їсти тіла дітей землі? З якої ти касти?

— А хто каже, що їсти? Я не їм тіл! Я тільки збираю водяну капусту. І коренища хлібниці! І віддаю все в храм, як каже закон. Рибою я притискаю водорості, щоб їх не здув вітер. Чи просвітлений сіндар не хоче риби? За мідяка?

— Мені не потрібна риба, Ґюльдею. І я — бідний мандрівник. Випусти рибу. Вона також хоче жити. Хіба ти не знаєш, що торгівля — це гріх?

— Я не торгую! Я не торговець! Я — Ґюльдей. Карахім, хай усе стане єдиним! Я не хотів торгувати. Це гріх! Я не брудний хірук! Але якби я залишив тут трохи водяної капусти і притиснув її рибою, щоб вітер її не здув, а просвітлений сіндар її знайшов би і сам випустив рибу, хай усе стане єдиним, то це ж ніяка не торгівля! Навіть якби просвітлений сіндар згубив десь тут на камені мідяка!

— У мене немає мідяка, Ґюльдею! Зрештою, що б ти з ним зробив? Немає більше грошей.

— Нині немає, а завтра будуть. Храм, хай Матір його береже, каже: хто не працює на славу Матері, той не їсть. Поки що записують на дощечці, хто працює, і панує безлад. Але скоро той, хто працює, отримуватиме мідяка і за нього зможе на своїй вулиці отримати харчі зі спільної кухні.

— Я ж казав, що в мене немає мідяка. Можу загубити три сушені медові сливи.

— А не міг би шляхетний сіндар загубити смужку сушеного м’яса? Я знаю, що таке не їдять, але в дорозі на славу Матері — це ж інша справа. Сили потрібні.

— У мене такого немає.

— То хай сітар сіндар загубить ті сливи, а я загублю трохи капусти і притисну рибою. Але за сливи притисну меншою рибою.

— Та роби, що хочеш. Я залишаю тут сливи і йду, бо там мене чекає віз та інші сіндари.

В принципі, я мав би його вбити, але з мене було досить. Досить крові. Навіть якщо він розкаже, що бачив біля річки сіндара, то й що? Це малий худий пронира. Певно, всі вже звикли, що він постійно щось вигадує і всіх дурить.

Я дочекався, поки він відпливе і плюскіт його весла стихне десь горіріч.

Я забрав рибу й зелені лискучі водорості з різким запахом. По дорозі до табору відчув, який я голодний.

Брус розпереживався.

— Усе ж це погано, що ти його не вбив, Арджуче.

— Труп — це значно гірший слід, ніж розмова, сітаре Тендзин. У нас є легенда. Є паспорти. У нас навіть є подорожні папери — і то зі столичного храму. Я не можу залишати за собою стежки трупів. Я вже вбив сьогодні двох людей! Може, досить? Він продав мені рибу! Сам мовчатиме, бо якщо вони дізнаються, то його покарають!

— Це не іграшки, Арджуче, — сказав Брус, понуро дивлячись на шматки риби, загорнуті в листя, що шкварчали на пласкому камені. — Ти навіть не уявляєш, як близько була наша смерть. Зі мною не все в порядку, і я не знаю, що буде далі.

— Може, мені вже час довідатися, що сталось?

— Колись я був розвідником у кінноті загоничів, — почав Брус. — Це окрім іншого. Я робив різні речі. На Нассімській війні і ще далі. Також під час повстання куґлярів в Ігальґарі. Як і тепер, я подорожував перевдягнений або ховаючись від людських очей. Ми викрадали командирів і посланців, розганяли коней, палили мости, часом атакували із засідки якийсь загін. Ми потай убивали важливих ворогів. Доводилося часто перевдягатися і вдавати з себе когось іншого. Я маю дар, Арджуче. Я не вдаю того, ким перевдягаюся. Я ним стаю. Звісно, я пам’ятаю також, хто я насправді і навіщо це роблю, але десь на споді. Глибоко всередині. Тому перевдягнувшись жерцем, я став жерцем. Але сталося щось іще.

Він замовк. Я схопив щипчиками шкваркучу рибу й перевернув. Водорості вже ставали м’якими й ароматними, скоро обід буде готовий. Я узяв ніж і перерізав навпіл соковиту сливу. Якусь мить іще думав, чи не приготувати горіхового відвару. Коли людина залишається серед живих, слід святкувати. Хоча би на подяку Творцю. Я досі тут! Досі ступаю по світу. Досі Подорожую Під Гору.

— Архіматрона розділила зі мною укус. Не знаю точно, що зі мною коїлося, але знаю, що вона не сягнула моєї справжньої душі. Я відчував її. Відчував те, що й вона, а вона відчувала мене. Ми стали єдиним. Вони вірять, що важливе й правдиве — тільки те, що відчуваєш. Думки й розум їх так сильно не обходять, а навіть здаються їм шкідливими. Якщо комусь співчуваєш, слід йому допомагати, якщо ж змінюєш про нього думку, слід його покарати, хоч би й перше, й друге було несправедливим і безглуздим. Це неважливо. Важливі тільки почуття. Ми з тією жінкою на мить стали єдиним. Тобі не доводилося бути ні з ким так близько. Мені дотепер також. Ані з коханою жінкою, ані з матір’ю. Я був нею й собою водночас. Вона — собою і вигаданим мною жерцем. Ми відчували тіла і душі одне одного. Тому ми з тобою вижили. Але...

Він знову замовк. Я покивав головою, зняв щипчиками шматок риби з каменя й почав їсти. Так буває між кірененцями. Це ґоро хаку — розтинання душі. Церемонія, яку проводили між друзями чи братами по зброї, коли справи ставали геть серйозними чи коли на душі з’являвся нарив. Іноді для того, щоб можна було жити далі, іноді — щоб знайти пораду чи щоб позбутися тягаря перед смертю. Я це зрозумів із того, як він говорив. Під час ґopo хаку не можна ставити забагато запитань. Людина оголює душу. Вона робить це настільки, наскільки вважає прийнятним. У таку мить вона безборонна і потрібно багато тактовності, щоб не зранити її ще більше. Чим важливіші й болючіші речі оповідає ґорай ка ман, тим вільніше слід поводитися. Тому я їв рибу й плоди, поки він розпанахував собі душу. Я був його ґоро дару. Брус також їв, ніби це була звична розмова.

— Мій вигаданий жрець нас уберіг, — вів далі він. — Але в той же час ожив. Він у мені. Мій дар цього разу обернувся проти мене. Я вже бував мандрівним лікарем, командувачем ворожої кінноти, жебраком, навіть куртизанкою. Вони народжувалися в мені, а потім ішли за моїм велінням. Повертався Брус. Цього разу сталося інакше. Цей укус породив когось, хто не відійшов. Його звуть... — він виплюнув на землю велику кістку, — Ундай Чекедей. Жрець, ветеран, неофіт. Фанатик. Я сильніший за нього. Поки що. Я придушив його. Однак часом він прокидається і тоді я впадаю в божевілля. Він — як дикий кінь. Поки що я можу його приборкати... Поки що...

Я виплюнув кості в вогнище і потягнувся за новим шматком риби.

— Ніхто ніколи не був мені ближчим, ніж Фатая, та архіматрона. Це тривало напрочуд коротко, але було дуже глибоким. Я знаю, що вона наказувала нас убити, і знаю, чому. Знаю також, що з самого початку мала такий намір. А попри це... Знаю, що це смішно...

Він викинув шкірку і зняв з каменя черговий шматок, перекидаючи його між долонями. Вітер дмухнув йому в обличчя димом, тож він витер очі кулаком. Випив води і якусь мить мовчав, дивлячись у землю між своїми черевиками.

— Попри це, щоразу, як згадую, моє серце стікає кров’ю від розпачу. Вона веліла мене вбити... Фатая веліла мене вбити. Але ж це те саме, ніби вбити себе. Матінко... Як мені її шкода....

Ґоро хаку — це болісна церемонія. І невідомо, для кого більше. Кожен із нас носить у собі багато болю. Якщо його звільнити, страждає не тільки той, хто розтинає свою душу. Роль ґоро дару — це також тягар.

— Може бути так, що дія отрути послабиться. Можливо, жрець зрештою втратить сили і згасне чи відійде. Можливо, я цілком поверну собі себе. Але також, можливо... що одного дня він переможе. Що це Ундай Чекедей придушить Бруса, сина Полинника. І тоді...

Я мовчав.

— Тоді... ти муситимеш мене вбити, тохімоне.

Я поглянув йому прямо в очі. А потім з’їв рибу й облизав пальці.

— Будь-яка отрута, яка не вбиває одразу, з часом діє дедалі слабше. Трапляється також, що людей охоплює божевілля і вони стають кимось іншим. Однак на денці залишаються собою. Жерці-госпітальєри знають, що з цим робити.

Він сумно усміхнувся.

— Немає вже твоїх жерців, Арджуче. Ними нагодували Матір або здерли з них одяг і погнали ритися в землі й розбивати каміння. Немає вже храмів Камарассу й Того, хто йде під гору. Немає Споглядачів Творця. Лампи розбиті, статуї перекинуті, а їхні сувої й ліки кинуті в вогонь. Лишилися тільки я і ти. І ми ніколи не будемо впевнені, як воно насправді. Ти мусиш виконати наказ свого батька й дістатися країв півночі. Він знав, навіщо. Знав, що це важливо. Тому якщо одного дня ти поглянеш мені в очі й побачиш у них жерця Ундая Чекедея, убий мене. Благаю про це як твій васал і як твій захисник.

Ми з’їли рибу. Кості й рештки водоростей вкинули у вогонь.

Обряд ґоро хаку добіг кінця.

Зазвичай за таких обставин п’ють амбрію. На доказ щирості і щоб закликати духів у свідки.

У нас амбрії не було, але попри це після їжі ми обоє почувалися так, ніби випили по глеку. Ми нормально розмовляли, але нас охопила величезна втома.

Вона навалилася так несподівано, що я не встиг стривожитися. Ми багато пройшли того дня, але це не привід засинати сидячи.

— Давай поспимо до ночі... — пробурмотів Брус. — Відтепер ми подорожуватимемо ночами... так... як... — завершив він, мугикаючи під носом вже геть ненормально, і раптом перекинувся на бік, виливши на себе воду з бурдюка.

Я ледь його чув. Мені у вухах шуміло, і здавалося, що моє обличчя перетворилося на дерев’яну маску. Я підняв практично безвладну руку й відмітив, що губи та щоки втратили чутливість. З величезним зусиллям я усвідомив, що нас щось підкосило. Або риба була несвіжа, або плоди архіматрони були отруєні.

Я скочив на ноги, скелі й пломені вогнища плавали навколо мене. Було таке враження, що земля стала м’якою, як трясовина, і я повалився на коліна. Мені ще спало на думку, що я маю змусити себе виблювати, але я не міг поворухнутися. Я впав на бік, за будь-яку ціну намагаючись тримати очі розплющеними. Кам’яна жахлива втома наповнила мене, немов вода дзбан, і моє тіло стало важким, як дзбан, повен води. Я не міг поворухнутися, навіть коли серед скель з’явилися люди в брунатному одязі, чиї обличчя були перемотані хустками.

Навіть тоді, коли мені на голову закинули мішок, хоча, можливо, що це лише мої повіки зімкнулися.

Розділ 5.

Гора стогону

Дев’ять чарівних пісень

спізнав я від Бьольторна сина [...]

Отримав плоди

я мудрості тої,

мов жито ростив їх,

словом від слова

мову творив,

ділом від діла

справу вершив.

Повчання Високого

Я прокидаюсь у темряві. Мені тепло, сухо, десь неподалік гуде вітер і заспокійливо плюскоче вода, стікаючи з дерев’яної ґонти. На секундочку я прислухаюся і засинаю.

Я прокидаюся ще кілька разів, і завжди потемки. Розплющую очі, але нічого не бачу. Лежу на шорсткому товстому хутрі, вкритий чимось подібним — м’яко вичиненим, ізсередини делікатним, як замша, а зовні вкритим м’якою, як кроляча шкіра, шерстю.

Я не зв’язаний. Лежу на ложі, збитому з очищених від кори колод, під стіною з балок, ущільненою чимось кошлатим, що пахне живицею. Дощ періщить по даху, хлюпоче вздовж стіни, я чую вітер, що шумить у кронах дерев.

Встаю, на автоматі силкуючись активувати термограф, але нічого не відбувається. Я кутаюся в м’яке хутро й сиджу, намагаючись вгамувати памороки в голові.

За якийсь час я помічаю слабкий жар у вогнищі в іншому кутку хати, обриси стелі, темні фігури сплячих, закутаних у хутра, людей на ліжках, що тягнуться вздовж стіни.

Пахне сіном, димом, живицею, пилом і ніби мускусом.

Також я бачу двері. Замкнені на солідний дерев’яний засув, але це все. Жодних колодок чи ланцюгів.

Я відсуваю балку й обережно відчиняю двері. Вони скриплять, але ніхто не прокидається. Поза будинком панує темінь, крижаний вітер і злагоджене хлюпотіння води.

Я спорожнюю сечовий міхур, а потім зачиняю двері.

Я не знаю, де я, не знаю, що відбувається, але все це може зачекати до ранку. Поки що ллє дощ, дме вітер і надворі ніч. А я напрацювався. Годі.

Повертаюся на свою постіль і кутаюся в хутро, відчуваючи, що всі мої м’язи болять і тремтять від напруги.

Провалююсь у глибокий оксамитовий сон, у якому нічого не станеться. Паскудне відчуття, що щось тут до біса не так, відправляю в папку під назвою «ПОТІМ».

Я сплю.

Прокидаюся ще багато разів, і завжди потемки.

Чую потріскування дров, стишені жіночі голоси, якесь неспішне вовтузіння. На фоні вогню бачу темні довговолосі постаті. Дзвенять миски, тепло мигтить пломінь каганця.

За дверима незмінно плюскотить дощ або гуде завірюха. Вона лопоче важкими шматками хутра, що затуляють вузькі вікна, і видно, що на вулиці панує темрява.

Незмінно темрява й паршива погода.

Така погода, що тільки спати.

Тож я загортаюся в хутро і сплю.

Провалююся в сни, сповнені боротьби і сексу. Чую крик, брязкіт сталі, довкола бризкає кров і гинуть люди. Вони кидаються один на одного з гнівним лементом заліза, чути стукіт ударів об щити і дикий вереск. Біль і залізний запах крові.

Або темрява і звивання гарячих тіл. Вологі губи і язики, гладенькі стегна й тонкі дівчачі долоні, що нишпорять то тут, то там.

Боротьба або секс.

Лють і хіть.

І так без кінця.

Потім мене будять дотики делікатних жіночих рук. Цього разу на яву. Цього разу це відбувається насправді. Я лежу навзнак, одна сидить біля моїх ніг, інша поклала мою голову собі на коліна. Вони мастять мене якоюсь маззю.

Слизька субстанція пахне різко й незнайомо, трохи старим тигром, трохи залежаним мускатом, трохи камфорою. Долоні ковзають по всьому моєму тілу, обидві жінки щось монотонно наспівують, мені хочеться потягнутися до котроїсь і обійняти, але я не можу поворухнутися. Я наче паралізований, коли вони втирають мазь у мої стегна, низ живота і ще далі. Я лежу, як колода, й не можу поворухнути навіть пальцем. Тільки очима.

Навколо ніч, злива, вітер, їхні голоси й долоні.

І знову я лечу понад скелями й деревами туди, де мужі кидаються один на одного, як пси, брязкотить сталь, на землю бризкає кров і падають відрубані голови й руки.

А потім я падаю в обійми високої стрункої жінки з вузькими чорними очима, схожими на бійниці, і волоссям, що нагадує виткі криваві пломені.

Наступного пробудження мені дають пити. І знову панує ніч.

Я п’ю з вужчого кінця рогу. Моя голова знову на колінах жінки, вона гладить моє чоло і щось шепоче. Напій гірко-солодкий, пахне травами. Кожен ковток розливається в моїх грудях хвилею тепла.

А потім знову чорнота.

Я починаю прогресувати, бо наступного разу прокидаюся сам і намагаюся встати.

Знову ніч, у каміні горить вогонь і мигтить лампа.

Я сідаю на ліжку, струшуючи головою. Мені здається, що вона повна потовченого скла.

Увесь час панує вітряна дощова ніч, не знаю, та сама чи вже інша, в хаті далі панує напівтемрява, але я вперше бачу жінок чіткіше, їхнє скуйовджене довге волосся виглядає чорним, як ніч за дверима хати. Молодша і старша. Як дві краплі води, з овальними обличчями, темними бровами і маленькими повними губами. Якби не очі, повністю залиті райдужною оболонкою, очі — червоні гранати, очі — краплі живиці, якби не цей комашиний погляд, вони були б досить гарними. Може, сестри, а може, навіть мати і донька, хоча одній, мабуть, неповні двадцять, а іншій — більше тридцяти. Тут таке можливо. Тут люди швидко дорослішають, швидко живуть і рано помирають.

Але не тут і тепер. Тут є тільки дощ, що періщить по даху, вогонь у каміні і сни. Тут час не минає.

Вони гукають щось до мене й хихочуть, але я не розумію ні слова. Шкода. Отримую миску супу, але вже не дозволяю себе годувати.

Суп мутний, солонуватий і клейкий, нагадує китайський бульйон із водоростями. Я вливаю в себе ложку за ложкою і відчуваю, що до мене повертається життя.

Однак я не можу ні про що запитати, а вони нічого не можуть мені розповісти. Я сиджу з дерев’яною мискою на колінах, як годиться, закутаний у хутро, і веслую виготовленою з рогу ложкою, а дівчата сидять по боках і щось монотонно повторюють.

Молодша гладить моє лице, старша — стегно. Мені це подобається. Не знаю, що тут коїться, не знаю, чому так, але це, здається, найкраще, що зі мною сталося, відколи я приземлився десь біля кручі за Пусткою Тривоги.

А все ж мені неспокійно. Мій мозок починає пробуджуватись.

— Чому постійно ніч? — питаю.

Вони сміються.

— Хто ви? Як довго я спав?

Вони сміються ще дужче. І все.

Адже вони не можуть мене зрозуміти. Натомість розшнуровують прості полотняні сукні і стягують їх крізь голови. Я не протестую. До такого я не звик, але скандалити не буду. Ліжко з балок достатньо широке.

А потім ми засинаємо. Дощ плаче знадвору.

Коли я пробуджуюсь наступного разу, мені вдається трохи більш опритомніти. Виходжу на мить до вітру, на вулиці, звісно ж, ніч і для різноманіття сніг із дощем.

Але після повернення в мене вже немає враження, що я шістнадцять годин пропрацював у кар’єрі.

Цієї ночі я вперше вловлюю слово. З кам’яного ґелґотіння дівчат я вихоплюю горловий звук, який відкриває мені хвіртку в мозку, і я впізнаю знайомий придих. Це слово щось значить.

Whäh’tä. Якось так.

— Whäh’tä, — повторюю. «Вода». Або «цієї води». Ні... Це було б радше w’häh’t...

Вони одразу прибігають до мене, старша присідає біля мене на коліна й хапає мене за руки, потім двома пальцями торкається моїх губ.

— Вода, — кажу.

— Вода! — кричать вони хором. — Вода!

Молодша приносить цілий глечик. Я п’ю.

Наступного слова я не розумію. Але повторюю його кілька разів, відтворюю звучання, як умію. Вони нетерпляче мене виправляють, я знову повторюю.

І за котримсь разом слово раптом потрапляє прямісінько в мовні ділянки мого мозку, ніби вибило для себе двері.

W’haskjatlår.

Глечик.

Дівчина струшує глечиком і кричить: «глечик»! Я кричу: «глечик» і «вода»! Якщо гарненько подумати, то це не найбільше в цьому всьому божевілля.

Колись я знав цю мову. Пам’ять слів, граматики й вимови далі повинна сидіти в зонах пам’яті і мови. Нейронні зв’язки, завдяки яким я міг цією мовою говорити, мають досі існувати, що б не сталося з цифралом. Навіть якщо він випурхнув з мого мозку і перетворився на фею з мультфільму, яка кружляє довкола. Фею, яка, до слова, кудись поділася.

Я слухаю їхні голоси. Вже знаю, що цю старшу звуть Сильґа, молодшу — Синья. Вони багато говорять, щось мені розповідають, сміються. Це звучить, як гудіння дерев’яного млина з водяним колесом, але серед скрипіння, грюкоту й плюску починають з’являтися зрозумілі звуки. Слова.

Слова, які я колись знав.

Тож я сиджу і слухаю млин, чекаючи на слова. Я не мушу їх вивчати. Кожне наступне слово просто застрибує на своє місце. Але й так це йде дуже повільно. Мій словниковий запас сягав тридцяти тисяч слів. Якщо кожне пробудження — це один день, а я щоразу повертатиму собі три слова, то ми всі в цій хаті постаріємо, перш ніж зможемо поговорити.

Я досі слабкий. Не так, як спочатку, але все ж. Досі ненадовго прокидаюся й засинаю. Завжди тільки вночі, в суцільній темряві. Я втрачаю орієнтацію й відчуття часу.

Горить вогонь, булькотить суп у казані, дівчата говорять і сидять у світлі лампи. Я слухаю, повторюю і намагаюся зібратися з силами.

Однак коли я починаю думати і трохи орієнтуватися, мене зморює втома і я знову засинаю. Я ув’язнений у нескінченній дощовій ночі. Розподіляю час між сном, їжею, нужником, який є частиною мурованої лазні, курсом мови Узбережжя Вітрил і сексом. У мене немає одягу, я не виходжу надвір і не знаю, відколи не бачив денного світла.

Зате під час коротких хвилин притомності я починаю складати перші речення. Поки недоумкуваті: «Я їсти суп смачний, дякую», але в будь-якому разі це якісь зародки мови.

Денне світло я бачу лише уві сні. Тоді я ширяю, немов птах над горами, серед скель, кущів і засохлої трави. І незмінно потрапляю туди, де зблискує сталь і бризкає кров. Ніби щось мене туди тягне.

Однак відколи я почав повертати собі мову, щось змінилося. У моїх снах знову з’явилася жінка. Висока, майже мого зросту, в короткій туніці і шкіряному обладунку, зміцненому пластинками, з волоссям, ніби криваве полум’я, що виривається з-під глибокого шолома. Вона тримає спис із двома вістрями на кожному кінці древка та овальний щит. Завжди стоїть посеред битви, розкинувши руки, а біля її ніг відбувається бійня.

Її ніхто не бачить. Вона таємниче посміхається, екстатично розтуляє вуста, а на її обличчя бризкає кров із чийогось розпанаханого горла.

— Два вістря, — каже вона мені, показуючи спис. — Два вістря. Життя і смерть. Обидва ранять. Бачиш?

Каже повільно й чітко, простими реченнями, власне кажучи, номінативними реченням, але й так я не одразу її розумію.

— Два вістря, — повторює вона. — Любов і боротьба. Обидва ранять. Бачиш? Це я. Той самий вогонь у венах. Лють і smj klingä.

Я раніше не знав цього слова, але легко здогадатися, що воно значить. Я лише відчуваю, що воно міцне, як і жест, що його супроводжує.

— Я — Гатрун, — каже вона. — Людське Полум’я. Те, що спалює душі. Дає й відбирає життя. Дивися!

Тож я дивлюся на різанину, насильство й людей, що вибухають дикою хіттю десь у віддалених закапелках. У стодолах, серед скель і лісистих шпилів. І це завжди пожадливо, шалено й раптово. Жінки й чоловіки здирають одне з одного одяг, а потім палко впиваються в тіло іншого, ніби хочуть його зжерти.

Гатрун простягає вперед дивакуватий спис: древко і направлені в обидва боки шпичаки.

— Можеш обирати. Життя і смерть. Обидва ранять так само. Ти знаєш відповідь? Можеш вибрати?

Не можу.

Я прокидаються і не знаю відповіді. По суті, я й запитання не знаю.

— Коли ранок? — питаю дівчат. Я часто так питаю, але не отримую відповіді.

— Тссс, — смугла долоня затуляє мені рота. — Не треба... Зараз ніч. Зараз тихо. Безпечно. Злі люди сплять. Не ходять уночі по горах. Зараз безпечно.

— Хто така Гатрун?

Вони відстрибують від мене з тихим зойком, закривають обличчя й ховаються по кутках.

— Не кажи так, — сичать пошепки. — Не клич її, ще ні. Зараз ти наш... Зараз іще спокійно і тихо. Є вогонь і дах. Є їжа. Не клич її. За нею ідуть кров і біль. Не клич. Вона десь тут ходить по горах... Недобрий зараз час, війна богів... Багато крові, багато сліз... Вона це любить. Це її час.

— Іди сюди, — молодша простягає руки. — Обійми мене. Не думай про неї. Вона як ніж, який ранить будь-яким боком. Сміється, коли ллється кров і сльози. Не клич її. Краще візьми мене...

Так багато не розвідаєш.

Але принаймні я вчу мову.

Ми вкотре зустрічаємося на бойовищі. У пустій, устеленій тілами і зламаною зброєю долині посеред скель, де царює Гатрун. Вона сидить на кам’яному троні з високою спинкою, закинувши ногу на ногу, поклавши одну руку на щит, другою тримаючи спис, що одним вістрям впирається в землю.

Навколо клубочиться туман і каркають ворони, що нагадують чорні розбризкані плями.

— У тебе має бути ключ, — каже Гатрун. — Чому ти весь час заплющуєш очі? Подивися!

Вона зістрибує з кам’яного трону й підіймає з землі череп.

— Дивися! — кричить. — Що це?

— Смерть, — відповідаю я.

— Ні! — кричить вона. — Дивися, що це насправді! Ти не бачиш, що це камінь?

Блискучий жовтуватий череп стає в її долоні сірим і пористим. Важким. Скульптура з граніту.

— Що це? — питає Гатрун. — Чи може бути смертю те, що ніколи не жило?

— Але це і є смерть, — відповідаю.

— Сліпець! Це не може бути смертю! Тут усередині пташка!

Кам’яний череп розпадається, як яйце, зсередини вилітає білий череватий птах, схожий на голуба, і здіймається в небо, тріпочучи крилами.

— Що це? — напирає Гатрун.

— Життя? — мене втомила ця гра. На яву я не був би таким терплячим.

— Це ж камінь, — цідить Гатрун. Голуб раптом падає із важким свистом і гупає об землю. Нерухомий і сірий, розбитий на кілька уламків.

— Воно стає тим, чим ти хочеш, — кажу я.

— А ти? Чого хочеш?

Я задумуюсь. Я хочу вбити Ван Дікена. З різних причин. Хочу свій меч... Передовсім хочу повернутися за своїми речами і Ядраном. Але чи цього я хочу насправді? Хочу знайти своїх потерпілих і завершити місію. Хочу повернутися на Землю і знайти Дейрдре. Чи є щось одне, чого я хочу? Одна насправді важлива річ? Зробити свою справу і зберегти людяність?

Туман навколо мене стинає колючий мороз, якась невидима сила шарпає скелі, вириває каміння, що шугає вгору, а мертві ворони з розпростертими крилами падають униз. Убиті воїни починають спинатися на ноги, хапаються за голови й кричать жахливими мертвими голосами. Серед киплячого крижаного туману сновигають мінливі примари. Дейрдре, Ван Дікен, потім кінь із головою ворона. І всі вони кричать.

— Досить! — горлає Гатрун. — Одна річ! Ти не можеш хотіти всього!

Торнадо стихає. Тільки туман сновигає, як і раніше.

— Подивися! — кричить Гатрун, простягаючи до мене руку. — Що таке яблуко?

— Фрукт, — відповідаю тупо.

— Дурень! Що це таке! — Вона розглядає свою долоню, ніби бачить її вперше. Дивиться й говорить, але тепер я не розумію жодного слова. Низка монотонних речень. Це не звучить, як закляття, вона радше театрально розповідає про яблуко, але якоюсь дивною мовою. Це триває якусь мить, поки в її тираді не починають з’являтися зрозумілі слова:

— ...цукру... шкіра... — і знову бубніння, — щось там... щось-там... води... щось там...

Її долоня вкривається інеєм, голки льоду колом оточують стопи. Трава розсипається порохом. Ледь дрижить земля.

А потім у короткому спалаху, схожому на вибух, з’являється яблуко.

Тобто, яблуко... Насправді його тутешній відповідник. Овальний фрукт із темно-зеленою лискучою шкіркою, вкритою оранжевими цятками.

Але він лежить на долоні Гатрун, пахне і блищить. Як уві сні.

— Тепер ти! — кричить Гатрун. — Що таке яблуко? Невже не знаєш?

Мене змучили ці містичні дурниці. Я маю віднайти суть буття яблуком? Суть яблуковатості? Дао шарлотки? Я сам маю стати яблуком? Чи, Боже збав, яблунею?

Удар по мені прилітає нізвідки, це ніби вибух паралізатора, який змітає мене на землю, поміж трупи, скелі, кості й поламані мечі.

— Дурень! Ти хотів змінити себе чи викликати яблуко?! Підведися. Підведися і простягни руку.

Я підводжуся і простягаю руку. Що таке яблуко? Я пригадую собі яблука: жовті, червоні й зелені, відчуваю у ніздрях яблучний запах, дотик воскуватої шкірки, білий пружний м’якуш, що скрипить на зубах, сік.

Мені зводить щелепи, щось кисле заповнює мій рот, я захлинаюся, після чого мене збиває черговий вибух. Покараний, я зводжуся на ноги і слухняно простягаю руку. Щось мені підказує, що це не такий уже й звичайний сон.

— Що таке яблуко? — терпляче повторює Гатрун.

Окей. Що таке яблуко? Плід, звісно. Насіннєвий плід дерева з родини трояндових. Це конкретне яблуко належить до одного з кількох сотень сортів. Але що воно таке? По суті, це губкувате утворення з целюлози й пектинової оболонки, заповнене водою з розчиненими в ній мінеральними солями, купою фруктози й глюкози, а ще крохмалю. Перед моїми очима обертаються ланцюжки цукрів, полімерні часточки крохмалю, особливі комбінації органічних сполук. Але яблуко — це ще й іскра життя. Живі клітини, які розростаються із зародка плоду, ростуть, пучнявіють, обростають запасами крохмалю, захищають сховані в насіннєвих гніздах зерна. Мініатюрні бомби, повні генетичного потенціалу, які потрапляють у землю й вибухають деревом. Товстий шар м’якуша, який їх оточує, це приманка. Вона парує ароматичними сполуками, які промовляють «з’їж мене». Усе для того, щоби зерна перетнули травну систему того, хто попадеться на гачок, і потрапили в землю разом із порцією свіжого гною. Я відступаю, переплетіння великих розгалужених органічних сполук від’їжджають удалину, утворюють наповнені соком і м’якушем клітини, вкриваються шкіркою.

Яблуко.

Я бачу блиск, чую тріск, ніби вдарила мініатюрна блискавка. Відчуваю удар по долоні — і на ній лежить яблуко.

Земне яблуко.

Червоне, зріле і тверде, із запахом сонця.

— Яблуко, — кажу Гатрун. — Дивися!

Підношу його до губ, але перш ніж угризтися зубами в шкірку і з хрускотом відірвати твердий шматочок, я прокидаюся.

І знову ніч. Дівчата плачуть.

— Вона знайшла тебе... — плаче Сильґа. — Наш час добігає кінця.

Вона тулиться й обіймає з усієї сили, ніби я хтось рідний чи ніби вона хоче зі мною попрощатися. Розпачливо схлипує і притискається до мене всім тілом. Я гладжу її по спині, цілую мокрі щоки й відчуваю, як вона вся тремтить.

Я дивлюся, як вони шиють біля вогню в світлі лампи. Це чоловічий одяг. Полотняні штани, сорочка, вовняний каптан, півкожушок. Вони шиють швидко, впевненими рухами, із вправністю, вартою подиву. Мигтить кістяний гачок, сплітаючи кошлату вовну в довгі шкарпетки, що сягатимуть колін. Власне кажучи, панчохи, якщо відверто. Принаймні вони теплі.

Синья сидить на колінах на хутрі біля каміну, навколо неї лежать шматки шкіри, гачок із дерев’яною ручкою і невеликий молоточок. Синья ладнає черевики. Великі, з м’яко вичиненої шкіри, вони закриватимуть кісточку. Щонайменше 45 розмір, як для мене.

Вони шиють дуже уважними рухами, обидві схилилися над роботою і тільки крадькома весь час втирають сльози.

Окрім цього, панує тиша і спокій. Вітер виє в димарях, потріскують дрова в каміні, заспокійливо й монотонно хлюпоче дощ.

От тільки це якийсь неприродний спокій. Штучний. Щось висить у повітрі. Я сиджу і дивлюся в вогонь чи на пальці Синьї і Сильґи, що так вправно рухаються. Вони поспішають. Ніби вічна дощова ніч за вікном наближається до кінця.

Гатрун чекає на мене на тій же вершині, що й попереднього разу. Вітер розвиває її волосся, як полум’я на смолоскипі. Вона сидить на своєму троні й не промовляє ні слова.

Тільки вказує пальцем на меч, що лежить на землі.

Я його піднімаю і не знаю, що робити далі. Просто тримаю зброю й чекаю.

Гатрун починає тихо мугикати мовою, якої я не розумію. Зрештою, може, вона вживає складні слова, яких я не встиг пригадати або ніколи не знав.

Руків’я в моїй долоні стає гладким і холодним, починає пульсувати і врешті зменшується. Я дивлюся вниз і бачу, що тримаю за хвіст змію. Живу чорну змію, яка напружується і звивається, немов зигзаг блискавки. Трикутна форма голови свідчить про отруйні залози біля щелеп. Принаймні на Землі. Я сам бачив, як тутешні змії відгризали шматки м’яса, тоді як наші ковтають жертву цілою.

Змія звивається до мого зап’ястка, тож я піднімаю руку і стріляю нею, як батогом, а потім кидаю на землю й розтоптую голову. Все відбувається в одну мить, тому коли мою ногу раптово охоплює несамовитий біль, я переконаний, що змія мене вкусила.

Ні. Бо це вже не змія. Це звивиста смуга вогню й жару. Моя нога стоїть у полум’ї.

Як це робиться? — питаю я, тупаючи й обтрушуючи штани. — Як перетворити зброю на змію?

— Так само, як ти отримав яблуко. Треба прикликати зміну. Прагнути її і знати, у чому вона має полягати. Детально. Ну, і бути там, де вона тебе почує. Мені не можна більше нічого говорити. Не можна говорити детально. Не можна тебе вчити.

— Тих ти навчила, — протестую я.

Вона стискає вуста й поволі підводиться. Я бачу миготливе, немов заграва, світло, що огортає Гатрун. Її вузькі, як бійниці, очі, що дотепер були заповнені чорнотою, раптом ясніють холодним блиском ацетиленового полум’я. Це триває мить. Одну страхітливу долю секунди, після чого Гатрун сідає. Вогонь згасає.

— Це не я, — виразно й повільно цідить вона. — І думаю, що ніхто з таких, як я, хоч і не знаю точно. Думаю, вони навчилися самі. Вони відрізняються від тебе, попри те, що ви одного роду. Ти дивишся на світ таким, як він є, і намагаєшся справлятися з ним, як умієш. Надаєш перевагу дії. Якщо бачиш щось, чого не розумієш, волієш цього не торкатися. Розвертаєшся і йдеш геть. Для тебе краще не торкатися, ніж зіпсувати. Ти віриш тільки в те, що має для тебе значення. Що можна використати. Вони — інші. Вони не хочуть іти світом. Вони хочуть його змінювати. Їх не обходить ані те, чи вони щось розуміють, ані те, чи вони щось знищать, бо вони впевнені, що розумні. Вірять у слова. Усе описують словами. Дії їх не обходять. Вони думають, але не переймаються діями. Діють мимохідь. Хочуть зміни, навіть якщо вона безглузда. Ти ненавидиш зміни. Вони ж ними живуть. Ніколи не засумніваються, чи закликати зміни і їх не обходить, що станеться. Така між вами різниця. Тому вони ставлять світ з ніг на голову, а ти не можеш впоратися зі звичайним яблуком.

— Якщо ти одна з богів цього світу, то чому їх не знищиш?

— Неважливо, хто я. Це нічого тобі не дасть. Мені не можна нічого змінювати на власний розсуд. Мені навіть не можна нічого більше тобі сказати.

— Я вже бачив богів цього світу. Уві сні. Ти теж там була, Гатрун. У буфеті в Ель-Хамма.

— Не переймайся снами, — стенає вона плечима. — Якщо ти не знаєш, що бачив, краще забудь.

— Як комусь вдалося замкнути тебе в клітку? Я врятував тебе, Гатрун. Ти була меншою й більше нагадувала людину, а я тебе врятував.

Вона фиркає і знімає шолом.

— Швидше це я врятувала тебе. І досі рятую. Запам’ятай одне. Дивися на світ так, ніби це думка. Мені не можна тебе більше нічому вчити.

— Думка як сон? Облузний... Облуза...

— Ілюзія? Ні. Я не про це. Він справжній, але кожна річ — це і тіло, і думка.

— Чому ти не можеш говорити зрозуміло?

— Бо мені не можна. Такі правила.

— А що станеться, якщо порушити правила?

— Порушиться рівновага. Почнеться справжня війна богів. Відкрита і на знищення, не така, як зараз. Або світ муситиме народитися знову. Надійде буря безпам’ятства. Мертвий сніг.

— Ти, звісно ж, не скажеш мені, що це значить?

— Ти маєш шанс вижити, тільки якщо не знатимеш забагато. Це не те, що матиме для тебе значення. Нехай тебе задовольнить, що в тебе є союзники, але вони не можуть тобі допомагати. Мусиш упоратися сам.

— Якщо ти не можеш мені розповісти чи навчити мене, то хто може?

Гатрун стенає плечима.

— Хтось із людей, можливо. Якщо знайдеш такого. Іди прямо на північ, через ліс, а потім на схід гірським хребтом. Знайдеш там хату, в якій живе великий Пісенник. Бондсвіф Обидва Ведмеді. Люди здалеку приходять до нього за порадами. Може, він чомусь тебе навчить. Іди до нього і скажи, що хочеш пізнати пісні. Може, він не відмовить.

А прокинувшись, я не впевнений, чи справді говорив із нею мовою Узбережжя Вітрил, чи це тільки сон.

Дівчата помалу закінчують шиття й роблять чергові примірки. Я взуваю черевики, штани або каптан, а Сильґа присідає поруч із великими, схожими на цвяхи, шпильками в роті і вносить зміни. Потім ми вечеряємо, все це в дивній напруженій атмосфері. Вони обидві розмовляють зі мною, намагаються жартувати, але їхні очі зблискують від сліз. Коли вони на мить кудись ідуть чи відвертаються, я бачу, як крадькома втирають повіки. В повітрі висить невиразна очікувана жалоба.

Атмосфера така, ніби хтось тут ось-ось має померти.

Потім у темряві серед шматків хутра вони то схлипують, то впиваються в мене з розпачливою пожадливістю.

— Пам’ятай про нас... — чую я шепіт. — Я — Сильґа... Пам’ятай... Це я, Синья... Пам’ятай про Синью... Вона прийде... Вона хоче тебе забрати... Пам’ятай...

Я засинаю серед цього шепоту. Без марень, важким міцним сном.

Мене будить світло. Вперше за дуже довгий час. Слабке синє світло досвітку чи туманного ранку. Я не чую дощу. Знадвору чується тільки каркання.

Світло падає просто мені на лице. Я розплющую очі й бачу сіре свинцеве небо.

Бачу крізь дірку в даху.

Крізь багато дірок. Дах виглядає, як решето. Струхнявіла ґонта звисає зі зношених балок крокви, я лежу серед моху, зогнилої соломи й твердих запліснявілих решток хутра.

І кісток.

Маленький пожовклий череп щирить дрібні зуби прямо біля мого обличчя, витріщається в мою приголомшену пику очними ямами. Я підриваюся, як ошпарений, нога скелета, що лежала на моєму боку, падає, усе розсипається з тихим страхітливим стукотом.

Із моєї руки випадає яблуко і котиться по порослій мохом долівці.

Земне червоне яблуко, що пахне сонцем Штирії.

Якусь жахливу долю секунди я метаюся між ребер, хребців і гомілок, дрібні кістки долоні розсипаються на моєму плечі.

Я виборсуюся зі струхнявілого ліжка і з криком вибігаю надвір, обтрушуючись, ніби мене обсіли хробаки.

Це займає кілька хвилин, перш ніж я перестаю дрижати, топтатися в якомусь ідіотському танці й опановую себе. На автоматі, абсолютно безглуздо намагаюся активувати цифрал. Це просто істерика.

* * *

Він стояв на невеликому, порослому папороттю подвір’ї перед похиленою, розваленою хатою, що нагадувала дохлого звіра. Господарські споруди по боках були у ще гіршому стані, обору давно поглинув вогонь, клуня й одночасно стайня виглядала так, ніби її використовували під час навчань артилерії.

Добротну браму в частоколі, очевидно, вже давно розвалили тараном, а може, порубали сокирами. Шматок воріт висів на петлі, решта зотлілих балок лежала серед папороті або пропала.

Щоб отямитися від шоку й жаху, йому знадобилося кільканадцять секунд. Потім він іще добру хвилину стояв приголомшений і дрижав. Нарешті отямився. Зрозумів, що йому холодно.

А ще через хвилину знову зайшов у хату.

Всередині вона, попри все, здавалася знайомою. Уздовж стін між дерев’яними підпорами ті самі ліжка, збиті з балок, той самий камін, тепер частково порослий мохом, холодний і мертвий.

Він обмацав старе вугілля, що вже майже перетворилося на землю. Над каміном висів ланцюг із гаком, на якому підвішували казанок. Він сам вішав цей казанок буквально вчора. Але гак був заржавілий, як і ланки ланцюга, на якому він тримався. Ніхто тут не розпалював вогню, і вже дуже давно. Кілька років, щонайменше рік.

Ліжко, з якого він вискочив, також давно нікому не служило. Кістки впереміш із рештками шкіри лежали безладно, так, як він їх розкидав, але з-поміж вигнутих ребер росло собі молоде деревце. Самосів.

— Навіть якщо я прийшов сюди абсолютно непритомний, — буркнув Драккайнен, — і вирішив заночувати в цій руїні, я ніяк не зміг би так запакуватися в ці скелети.

Усе це виглядало, як геть закинута хата. Ніщо не вказувало на те, що тут тижнями хтось жив.

Він згадав про яблуко, але не зміг його знайти. Воно зникло.

Натомість знайшов одяг. Новий, щойно пошитий і розправлений, ретельно складений на землі, ніби в очікуванні інспекції, ще й із черевиками зверху. Штани, сорочка, каптан, теплий плащ із каптуром. Усе те, що він приміряв ще попереднього вечора. Він упізнавав стібки, візерунки, нашивні орнаменти. Зовсім нещодавно тримав це в руках.

Він стояв над одягом, ошелешено втупивши в нього погляд, ніяк не міг наважитись. Зрештою зітхнув і опустився на коліна, простягнув руку до черевика, погладив плащ.

— Чому я з самого ранку переконаний, що дійсність від мене вислизає? — запитав він сам себе й вирішив усе ж одягнутися.

Останнє, що він пам’ятав до вічної дощової ночі, — сніг, біль і змазаний, невиразний образ лучника з напнутою тятивою у дверях вартівні. Наступним кадром, як він гадав, мали йти титри чи брама раю. Він обмацав себе, але не знайшов жодного сліду від стріли. Не було взагалі ніяких ушкоджень. Зникли синці й подряпини, навіть стерті незручними личаками стопи загоїлись. Насправді він почувався дуже добре. Передовсім йому вже не докучав шрам від списа, ба більше, він набув вигляду нормального людського шраму, а не оброслого шкірою пошкодження на стовбурі.

Біля ніжок ліжка він побачив досить трухляву скриню з рудим від старості залізним окуттям. Шматком палки відгорнув величезне павутиння, стер товстий шар пилу, відкрив і побачив усередині власні речі. Ті, які були в нього на перевалі і в долині драконів. Вони виглядали так само, але заросла скриня вказувала на те, що їх поклали сюди роки назад.

Він дістав скромне спорядження, зрадів, побачивши свій великий ніж «Нордланд», пошкоджений лук у гориті, а також люльку й рештки тютюну. Металізований пакетик із точними написами й малюнками раптом здався йому чужим і дивним. Він забрав усе, а на дні побачив ще старий меч у піхвах і з ременем. Вийняв його, критично оглянув і вирішив, що як очистити вістря попелом і наточити, то на безриб’ї зійде й це. В порівнянні з його попередньою зброєю він, щоправда, і поруч не валявся, але й так був набагато кращий, ніж абиякі палаші Людей Вогню, які він тягнув із собою.

Раптом він пригадав дівчину з перевалу. Вона виглядала як Гатрун із його марень, але це нічого не доводило.

Застібнув ремінь, скрутив старий трофейний плащ, дещо з лахміття і дрантя просто викинув. Припасував меча, накинув на плечі новий плащ із каптуром.

— Дякую, Сильґо, — сказав тихо з дивним відчуттям. У горлі він відчував якусь дивну судому. — Дякую, моя маленька солодка Синьє... Я обіцяв пам’ятати. І не забуду.

Повернувся і пішов, не озираючись. Обережно пройшов крізь давно розбиті ворота й, подумавши, рушив у бік лісу.

Цифрал наздогнала його одразу, як тільки він вийшов із обійстя і зупинився на луці, безрезультатно шукаючи сонце.

— Де ти був?! Звідки я тут узялася?! — з істерикою в голосі закричала вона. Драккайнен глянув у небо і зітхнув.

— Не знаю. Я знепритомнів. Скільки часу минуло?

— Відколи?

— Відколи ми переходили перевал. Тоді ти була активна. У тебе має бути відчуття часу.

— Ти був непритомний шістдесят одну годину. Що з тобою було? Хто та краля? Звідки в тебе цей одяг?

— Мені стало погано. Треба було прилягти, — саркастично процідив Драккайнен, але все ж відчув полегшення. Принаймні не минуло багато років. — Де північ?

— Я переживала! Думала, ти помер, тупа тварюко!

— Мені теж так здавалося. Де північ?

— Прямо перед тобою!

— Я так і думав. Дякую, Цифрал. Ми йдемо декого шукати. Його звуть Усі Ведмежата чи щось у цьому дусі. А та краля — це, здається, богиня чи щось типу того. Її ім’я — Гатрун. Ви точно одна одну полюбите.

Вона тільки пирхнула й полетіла вперед, ідіотська кітчева іграшка. З відстані десяти метрів вона нагадувала дивного великого метелика, і він уже міг її витримати, не переймаючись весь час станом свого розуму.

Пішов сніг.

— Нічого дивного, — сказав він сам до себе. — Різдво не за горами. Пам-парам.

Однак десь усередині загніздився якийсь неприємний, гнітючий тягар, який неможливо було замаскувати жартами. Ніби він утратив когось близького. Сніжинки танцювали навколо, налипали на обличчя і його щоки моментально стали мокрими.

Невдовзі сніг припинився.

Далеко в лісі Драккайнен знайшов сліди зайця.

— Треба якомога швидше полагодити лук, — повідомив він, шукаючи відповідний камінь. — Пригадай функцію допомоги в прицілюванні, — твердо велів Цифрал.

Умовний заєць зупинився на задніх лапках за метрів п’ятнадцять від нього і якийсь час підозріло принюхувався. Він нагадував радше мініатюрного кенгуру з незначними домішками капібари.

— Ти ж не збираєшся його вбити, — відповіла Цифрал обурено. — Він такий милий!

— Мені дуже прикро, — терпляче прошепотів Драккайнен. — Без сумніву, я би з більшою радістю убив щось гидке, але зараз у мене під рукою тільки цей заєць.

— Навіть не здумай! Ти хочеш убити таке солодке звірятко тільки тому, що голодний?!

— Модуль прицілювання, Цифрал. Будь ласка.

— Ти жахливий!

— І голодний. Ба більше, у мене взагалі немає жодної їжі.

— То й кидай собі! Але я в цьому участі не братиму.

Драккайнен сказав щось фінською. Тим часом заєць розважливо зник.

— Звідки ти взагалі взялась?! — закричав Вуко в розпачі. — Не може бути, щоб у моїй голові водилося отаке! У мене немає жодного шансу вижити!

Він кинув каменем у дерево й потрапив туди, куди хотів, — точнісінько, як зі штруцера.

Цифрал надулася й полетіла геть.

Коли він вибрався на гору, вже минув полудень і вершину оповив туман. Шлях пролягав по хребту і здавався радше зручним. Стежкою можна було навіть вести коней, і нею точно часто подорожували.

Через якусь годину ходи дорога вивела його вниз, за поворотом він побачив невелику улоговину. Круглу, обрамлену деревами, через яку тік струмок і трохи далі спадав зі скелі, збиваючи клуби водяного пилу.

— Сподіваюся, це тут, — сказав він, обережно спускаючись по каменях.

Унизу наткнувся на стовпи. Вони оточували улоговину, стоячи на відстані кільканадцяти метрів один від одного. Старі, кам’яні менгіри, вкриті тонким різьбленням складних знаків. Між валунами встановили тотеми з кривих жердин, прикрашених конструкціями з пір’я, ремінців і дрібних кісточок, що нагадували індіанських «ловців снів». Кожна жердина була увінчана черепом.

— Як мило, — процідив Драккайнен. — Не те, щоб я чекав на урочистий прийом із квітами, але чому хоч раз це не може бути щось нейтральне? Скажімо, риба чи глиняний гном?

Він обійшов улоговину вздовж лінії менгірів, переконуючись, що одразу за нею серед скель і моху траплялися окремі кістки. Смуга решток тягнулась уздовж межі всієї улоговини. Їх було не дуже багато — ось тут череп, там тазова кістка. Зрештою, не всі вони були людськими. Углибині до скелястої стіни тулилася стара згорблена хата, вкрита бурою стріхою з ясеневого віття. Збоку ледь помітно струменів дим. Двір не був захищений частоколом, що вже було дивно.

Неподалік водоспаду він натрапив на оточену валунами витоптану площу, вистигле місце для вогнища і жалю варту імітацію навісу.

Він скинув там свій клунок і повернувся до менгірів.

Стояв там якусь мить, потім знайшов великий камінь і кинув його поміж кам’яні стовпи. Той покотився по землі, але не сталося нічого особливого.

— Небагато це дало, — пробурмотів. — У будь-якому разі руки я туди не засуну. Ти б могла пролетіти між цими стовпами? — звернувся він до Цифрал.

— Vedä keteen! — буркнула вона.

— Я тільки спитав. Якби в мене був той заєць, я б міг вкинути шматок і перевірити, чи реагує оце на білкові об’єкти. А найкраще було б запустити туди живого.

Відповіддю йому було насуплене мовчання.

Створіння з’явилося геть несподівано. Звідкілясь із боку хати й узгір’я, ніби вийшло зі скелі. Щойно там не було нічого, а вже наступної миті воно гнало вперед, хрипло погукуючи. Цифрал верескнула.

Драккайнен подумав, що це мабуть величезний чудернацький ведмідь. Це промайнуло в його голові, коли він уже тримав меча в руках, трохи збоку, злегка відвівши його назад, у позиції wakigamae. Він не помітив, коли його вихопив. Пальці не поміщалися на надто короткому руків’ї.

«Цей меч не для кенджюцу», — подумав він. Треба буде попрацювати над рефлексами.

У наступну секунду йому спало на думку, що це все ж не може бути ведмідь. По-перше, він був меншим. Тутешні ведмеді були досить схожими на печерних ведмедів і мали просто абсурдні розміри. По-друге, це гротескне створіння бігло, в принципі, на двох лапах, тільки за кожним другим кроком спиралося на один кулак. Воно трохи скидалося на горилу, але для цього було якраз завелике й мало надто коротку морду.

Драккайнен дивився, як береться хвилями його руде шорстке хутро, помітив тривожний блиск розуму під показними надбрівними дугами. Здавалося, він відчував здригання землі під ногами. Повільно випустив повітря через ніс і ледь змінив захват руків’я.

Він перестав думати про гіперадреналін, якого бракувало в його венах, про свій розвідницький меч, який тепер належав якомусь гівнюку, про півтонне тіло потвори, що летіла на нього, як якийсь кошлатий локомотив. Він став пусткою. Безкінечною кількістю можливостей, що заповнює простір від маківки до кінчика меча.

Створіння зробило дикий стрибок і приземлилося біля самих менгірів. Піднялося на всю висоту зросту й видало з себе страшний рик, що закінчився горловим погукуванням. Повіяло жахливим гарячим смородом, ніби трохи від гнилої квасолі, карбіду й дохлятини.

«Єті, — подумав Драккайнен. — Викапаний».

Єті підскакував на місці, жменями виривав траву й дико гарчав, шкірячи страхітливі ікла, але не хотів чи не міг вийти за лінію стовпів. Лише кидався, як пес біля огорожі.

Вуко деякий час стояв із мечем у руках, почуваючись, немов стиснута пружина.

— Ну то як? — запитав нетерпляче. — Б’ємося чи ні?

У відповідь — ричання, гнівний танець і метання камінням об землю, але нічого конкретного.

— Здається, я зустрів когось із твоїх родичів у Пустці Тривоги, Ґрендель, — задирливо кинув Вуко. Не зводячи очей із єті, він зробив кілька фехтувальних кроків боком у напрямку табору, весь час тримаючи меча паралельно до землі. Потвора провела його кількома стрибками, після чого знову підвелася й загукала, шкірячи зуби. Однак межа, проведена менгірами, лишилася недоторканою.

Драккайнен зробив іще кілька кроків, раптом просолів: «Ну, ок», обернувся і пішов, не ховаючи меча. Увесь час був на сторожі, йому навіть здавалося, що він відчуває звіра десь там за спиною, але водночас щось йому підказувало, що загроза минула.

Але меча сховав, лише дійшовши до навісу.

Цифрал нерухомо висіла в повітрі в горизонтальній позиції, безсоромно розкинувши ніжки й розклавши ручки, обертаючись навколо власного мініатюрного пупка. Прозорі крильця, що мінились, немов пляма нафти на воді, звисали нерухомо.

Драккайнен сів на пласкому камені і розв’язав свій клунок.

— Мені вважати, що ти зомліла чи зависла? — запитав.

Троль за лінією менгірів трюхикав туди й назад, нервово порикуючи, як у зоопарку. Вуко розстібнув колчан, дістав дві свої останні стріли. Знайшов відповідний шматок дерева, який старанно обстругав, відтак помістив між наконечниками й прив’язав ремінцем своїх попередніх черевиків. Потім знайшов довгу палку, прикріпив до неї розведені стріли, обв’язав усе ще одним шматком ременя і, посвистуючи, обережно спустився вниз по схилу до підніжжя водоспаду.

Він повернувся через півгодини, явно розчарований і роздратований. Між наконечниками імпровізованого гарпуна звивалося слизьке, змієподібне створіння, що віддалено нагадувало гігантську п’явку, особливо через щитоподібну присоску, в якій з’являлися і зникали потрійні щелепи, схожі на папужині дзьоби. Це трохи нагадувало якогось кишкового паразита, збільшеного до розміру людської ноги.

Вуко кинув вертку здобич на землю й обдав уже притомну Цифрал важким поглядом.

— Ні слова, — процідив і пішов по дрова.

Він мовчав, розпалюючи вогнище, і з-під лоба поглядав на єті, що сидів біля стовпів. Потвора часом порикувала в його бік або застережливо погрюкувала, але було схоже, що вона знудилася. Загалом просто сиділа і з на диво людською стурбованістю на обличчі дивилася на свій великий палець.

— Я загубив шолом на перевалі, — незадоволено повідомив Вуко. — Такий хороший шолом. Тепер ні води принести, ні їсти приготувати.

— Ти ставитимеш тут табір? — запитала Цифрал.

— А що мені робити? Подзвонити у двері? Я сиджу й чекаю пана Усі Довбані Ведмеді.

Він знайшов достатньо плаский камінь і, лаючись, спробував випотрошити свою слизьку здобич.

Коли він уже сидів біля вогнища, пихкаючи люлькою й підозріливо дивлячись на шматки чудернацької водяної істоти, що шкварчали на патику і скрапували жирними краплями в жар, почало сутеніти. Цифрал кудись зникла.

Драккайнен потягнувся до шматка, який здавався вже засмаженим, і обережно зсунув його вістрям ножа на підготовлений листок. Відколупав трохи сірого паруючого м’яса, подмухав, перекидаючи його між долонями, і обережно прожував.

— Боже правий, — сказав обурено, випльовуючи кусень у вогнище. — Перша річ у всьому цьому клятому космосі, яка смакує точнісінько так, як виглядає. Це аж ніяк не схоже на курку.

Він поправив решту шматків, сподіваючись, що коли їх більше підсмажити, вони стануть кращими, понюхав пальці й витер їх об траву.

Простяг уперед руку і якусь мить її розглядав, бурмочучи собі під носа. Нічого не відбувалося. Надходили похмурі сині сутінки. Шумів водоспад. Десь угорі пролунав пискливий крик сокола, що вилетів на полювання.

Вуко розвернув долоню вбік вогнища.

— Абракадабра, — промовив понуро і щільніше закутався в накидку. — Jebem to, ріčки materinu!

Разом із присмерком з’явився туман. Миттєво й дивно, ніби виплив із дна улоговини, розійшовся клубами серед менгірів. Біґфут, який сидів за стовпами, раптом зіщулився й потонув у його клубах, було видно тільки жовтуватий блиск його очей. Створіння видало з себе протяжний пискливий стогін. Йому відповів інший звук. Басове гудіння, що линуло ніби з-під землі. Глибоке, повне інфразвуків, майже на межі чутності.

Драккайнен сторожко випростався й пересунув долоню до руків’я меча. Злегка потягнув носом. Опари дивно смерділи паленим і поводились інакше, ніж холодний туман, з яким він мав справу раніше. Понуре гудіння відгукувалося йому вібраціями десь у черепі та шлунку.

— Це не той туман, — кинула Цифрал. — Це щось інше.

— Бачу, — буркнув він.

— Цей звук лунає з гори, — сказала вона, явно налякана. — Зсередини.

— Чую, — відповів Вуко і ледь змінив позицію, висовуючи на сантиметр вістря з піхов. Щось коротко й яскраво спалахнуло, як магнезія. Вистрілило десь усередині туману, потім іще раз між менгірами і зрештою прямо перед ним. Недалеко. Максимум за десять метрів. Гудіння припинилося.

А в місці, де розійшлися клуби диму, несподівано з’явилася потвора. З вишкіреною зубатою пащею і сукуватими оленячими рогами, вкрита темною шерстю.

Лише через мить стало зрозуміло, що це все ж людина.

Невисока, худа, закутана в довгу шубу, у високих кошлатих черевиках, що нагадували ледь не хутряні циліндри, і химерному шоломі, прикрашеному рогами. Лобова частина шолома й захисні пластини на щоках їжачились вовчими іклами. Це справляло таке враження, ніби прибулий визирав із роззявленої пащі вовка.

Він простягнув убік Драккайнена кривий костур, обвішаний брязкальцями й увінчаний засохлою трупною рукою з виставленим пальцем, що вказував просто в обличчя розвідника.

— Іти геть, дурню! — крикнув він. — Боги мовчать! Світ добігає кінця! Іди й сховайся, перш ніж змій проковтне сонце! Надходить час вогню! Боги зійшлися одне проти одного! Хочеш їх розбудити? Справді хочеш, щоб вони на тебе поглянули? Думаєш, що вони займатимуться твоїми хворими коровами чи вагітними доньками, коли готуються до бою? Іди, перш ніж вони справді прокинуться, дурню!

Під ногами прибулого бахнув яскраво-зелений вогонь і в повітря злетіла ще одна хмара сивого густого диму.

— Можна було просто сказати «зачинено», — відповів Драккайнен, який увесь цей час подумки впорядковував свій словниковий запас. Але коли заговорив, то якось воно пішло. — І тикай оцим у щось інше. Позичиш каструлю й трохи солі?

— Хто ти такий, дурню? — запитав ошелешений чоловік у рогатому шоломі. — Хто ти такий, щоб приходити до моєї самотньої господи під Горою Стогону з голими руками, надокучати й кепкувати?

— Бондсвіф Обидва Ведмеді, якщо не помиляюся? — запитав Драккайнен. Націлений йому в обличчя костур трохи опустився. — Я прибув здалеку. Мені сказали, що ти найвеличніший Піснюк... Пісенник, і можеш навчити мене всього про пісні богів.

Маг пирснув сміхом і подивився на розвідника, як на недогризок.

— Ти? Це маєш бути ти? Іди геть, дурню. Ти надто старий. Іди. Урочище тебе вб’є.

Він махнув костуром кудись на північ.

— Сюди до мене приходять люди і з Землі Вогню, і з Землі Солоної Трави, і з Землі Коней і просять допомогти! Часом вони народжують дивних дітей і їх теж приводять. Таких, які народжуються з піснею богів у руках. Таких, які в колисці приборкують звірів поглядом, а ледь навчившись ходити, можуть змінити напрямок польоту списа. А я їх відправляю геть. Я багато років не бачив нікого, хто був би здатний утримати в шорах пісні богів. І тобі здається, що ти здатний? Ти? А що ти вмієш? Ти Той, Хто Діє?

— Може, той, — сказав Драккайнен. — Я прибув здалеку. Серед мого виду багато Дієвців. Я бачив Гатрун Людський Пломінь, і це вона веліла мені прийти до тебе.

— A-а... То ти із тих, хто бачить богів? Такі теж приходять. Останнім часом усе частіше. Якщо в тебе є срібло, я дам тобі трави. Пий їх уранці і ввечері, і багато спи. Тоді боги більше не повернуться. А цього меча віднеси краще в якусь лісову святиню.

— Не треба мені твоїх трав, — втомлено відповів Драккайнен. — Я дам тобі за це два ґвіхти. Якщо навчиш мене того, що знаєш про пісні богів. Якщо в мене немає сили Дієвців, то все одно нічого не вийде, а ти нічого не втратиш.

— Утікай звідси, дурню! — буркнув Обидва Ведмеді. — Ти не знаєш, про що говориш. Це тобі не на дуді грати! Одна помилка — і тебе чекає страшна смерть. Пробуджені відчують твій запах, хлопче, і будуть переслідувати тебе всюди.

— Два ґвіхти, старий.

Бондсвіф раптом обернувся і пішов геть. Не промовивши і слова, не попередивши. Драккайнен палкою розворушив багаття.

— А тепер для різноманіття підуть сцени з фільмів про кунг-фу, — оголосив він, звертаючись до Цифрал. — Я тут стирчатиму в дощ і сніг, демонструючи рішучість і силу характеру. Через місяць майстер добросердно дозволить мені йому служити. Я бігатиму з відрами до водоспаду й замітатиму його хату, і ще варитиму рис. Тут немає рису... Я варитиму жолуді і стоятиму на голові під водоспадом. Натомість майстер під прикриттям щоденних послуг мене вчитиме. Перші роки вчитиме тільки, як силою подиху зварити яйце. Аж поки я не досягну просвітлення. Ван Дікен за цей час підкорить усю планету й обидва місяці, після чого проголосить себе імператором усесвіту й пантократором та встановить дипломатичні відносини з Землею. У мене немає часу на ці дурниці! Вранці йдемо звідси!

Відун повернувся, справді тримаючи в руках невелику дерев’яну коновку, яку він поставив з іншого боку вогнища.

— Наповни її! — закричав, вказуючи головою на водоспад.

Драккайнен підвівся, тяжко зітхнувши, і рушив до відерця.

— Стій, дурню! — почув. — Ти хочеш наповнити її в струмку? — запитав Бондсвіф, криво посміхаючись. — Ти ж Дієвець. Наповни її, не рушаючи з місця. Стій там, де стоїш, і зроби так, щоб коновка наповнилась. Якщо тобі вдасться, я дозволю пройти за святі стовпи. Наповни коновку і дай мені два ґвіхти золотом, тоді я розповім тобі про пісні богів.

Драккайнен встав і, дивлячись йому в очі, повільно розшнурував штани. Бондсвіф від ошелешення ледь відкрив рота, а Вуко, не рушаючи з місця, наповнив коновку і зашнурував штани.

Обидва Ведмеді стояв нерухомо. Він подивився на відерце, а потім на розвідника.

— Може, воно й не по вінця повне, — зазначив Драккайнен, — але ж рахується, що воно було наповнене способом Дієвців. Не рушаючи з місця.

А тоді пішов дощ. Раптовий і рясний. З вогнища піднявся стовп пари, вода хлюпотіла в коновці.

— Вилий це, — сказав Бондсвіф. — Заплатиш мені всередині. Я дозволю тобі пройти за святі стовпи.

— Я б не хотів убити твоє звірятко, — відповів Драккайнен.

Бондсвіф засунув костур під пахву, вийняв з-за пазухи кістяну дудку і подув у неї. Почулося пискливе голосіння, від якого по спині побігли мурахи.

— Він і так, мабуть, пішов. Нифлінґи не люблять дощу. І не подумай, що мене вразила твоя пиха. Ти не встиг би й маму покликати, як Ґліфнак висмоктав би мозок з твоїх кісток. І він це зробить, варто мені тільки кивнути.

Він глянув на рештки вогнища, що взялися парою, і вечерю розвідника, що стікала дощем.

— Звідки ти родом, що їси болотних хробаків? — запитав з певного відразою.

Драккайнен роззирнувся навколо, але Цифрал зникла.

* * *

Халупа всередині здається більшою, ніж зовні. Вона відрізняється від будинків, у яких я бував раніше. Не видовжена й поділена на просторі кімнати, а восьмикутна, з одним великим покоєм і місцем для вогнища посередині. З балок звисають пучки трав і дерев’яні клітки з птахами, під стінами стоять жахливі дерев’яні тотеми.

Тут смердить прогірклим смальцем, фіміамом і травами.

Відун обережно ставить свій костур, знімає рогатий шолом і старанно вішає його на дерев’яний стояк, на якому вже висить ламелярний півпанцир.

Я не бачу ні татуювань, ні зачіски Людей Змій, у чаклуна гладенько виголене тім’я і скроні, зате на потилиці й карку — довге волосся, що спадає на спину. Він вкритий зморшками, худий і сухий, але ще цілком міцний. На тутешні умови йому точно років п’ятдесят.

— Спатимеш у лазні, — бурчить він. — І віддай мені свого меча. У твоїх краях у гостях сидять зі зброєю?

Він додає ще щось, чого я зовсім не розумію.

Я відстібаю меча і неохоче віддаю йому, потім кладу свій клунок у темній кам’яній лазні. Вогнище згасло, але воно ще віддає тепло. Я вішаю мокрий плащ, із клунка дістаю люльку, кисет і загорнуту в шматок шкіри решту грошей, які я завбачливо позбирав навколо дерева. Їх небагато. Два ґвіхти, кілька срібних марок, трохи мідяків.

Навчання серйозно вдарить по моїй кишені.

На всяк випадок я беру ще ложку й ножа, хоча не очікую особливої гостинності від мого майстра.

Він сидить на вкритому хутром дерев’яному кріслі й дивиться у вогонь, тримаючи в руці окутий металом ріг. Крісло тільки одне, тому я сідаю навпроти на кошлатій шкурі.

Бондсвіф робить ковток із рогу й простягає долоню.

— Ти обіцяв мені плату, — каже.

Я лізу за пазуху й кидаю йому ті два ґвіхти. Він ловить монети, недовірливо озирається, пробує їх на зуб. Що таке? Чудові монети. Я сам карбував їх ручним пресом у замку Даркмур на заняттях із ковальства й історичної металургії.

— Я розповім тобі, як закликати пісні, — цідить він неохоче й відпиває наступний ковток. — Але не розповім, як їх приборкати, бо цього ніхто не зможе тебе навчити. Вони живі. Вони самі знають, чи ти обраний і чи можна тебе слухатись. Їх викрали у богів, і тільки їм вони можуть підкорятися. Є на світі здичавілі коні. Часом трапляється хтось спроможний вдягнути на них недоуздок і осідлати. Але зазвичай коні й так його потопчуть, а самі залишаться дикими. Є й коні-привиди. Ті, які несуться галопом крізь ніч, коли надходить великий холод, які можуть потягнути за собою запальних людей та віднести у далекий край, де живе Господарка Зими. Це таких коней ти хочеш загнуздати.

Останні язики полум’я раптово вгинаються, немов стебла трави від дотику вітру. Покій проймає морозний подмух.

Бондсвіф простягає руку, спиняє її горизонтально над вогнищем і починає мугикати. Монотонно охриплим голосом повторює фразу, якої я не розумію.

— Таким буде перший урок, — говорить він нарешті. — Є одна сила. Та, що пронизує увесь світ, усе видиме й невидиме. Це дія, спрямована зсередини назовні. Так, як жар віддає тепло полум’ю, полум’я — повітрю, повітря — казанку, а казанок — воді. Жар, полум’я, казанок і вода — видимі. Те, як тепло жару опинилось у воді, належить до речей невидимих.

Я сиджу спокійно. Два ґвіхти — це купа бабла. За них можна купити і коня, і меча, а часом і невеликий дім. Можна багато місяців їсти в корчмах. Якось задорого як на урок калориметрії на рівні першого класу. Але я все ж намагаюся відкрити розум.

— Усе пов’язано, — веде далі мудрець. Крижаний вітер, що завіявся до хати невідомо звідки, гойдає прикраси з ремінців і кісток, у клітках скрекочуть пташки. — Усе пов’язано і все єдине. Але одна справа знати, а інша — відчувати. А той, хто хоче співати пісні богів, мусить відчути. Мусить пробудити тінь свого розуму. Поглянь! Там стоїть спис. Він відкидає тінь. Ти не можеш ухопити тінь списа. Однак коли вхопиш сам спис, тінь твоєї руки вхопить тінь списа. Але твій розум — ніби рука, яка не відкидає тіні. Ти мусиш її пробудити, якщо хочеш ухопити тінь речей. Поглянь!

Він не рухається, але я бачу, як його тінь на кам’яній стіні тягнеться до тіні списа. Я дивлюся на нього і бачу, що він тримає древко. На стояку під стіною вже немає зброї. Непогано.

— Так це працює, — задоволено сповіщає Бондсвіф. — Є одна сила. І є місця, в яких вона пробуджена. Це урочища. Сила там, і вона чекає. За межами урочищ ця сила помпує у наші животи дихання, велить квітнути квітам або плисти воді. Але там, в урочищах, купчиться її частка, загублена прадавніми богами. Самотня і здичавіла. Там вона може здійснити що завгодно. Їй треба лиш сказати, що. Часом вона може послухати.

— Як сказати це так, щоб вона послухала? Є якісь спеціальні слова?

— Так, для цього потрібна пісня богів.

Ось ми й почали до чогось підступати. Тож я розпитую далі:

— Де взяти пісні богів?

— Це не співанка, якої можна від когось навчитися. Це пісня, яку мугикають боги. Для різних вух вона звучить інакше. Саме урочище наспівує її у твої внутрішні вуха. Ти або зрозумієш, або ні. Або заспіваєш сам, і урочище дасть тобі те, чого ти хочеш, або вб’є тебе.

— А що така пісня може зробити?

— Може діяти на речі, людей і звірів. Вона — як гарячий віск у пальцях Пісенника. Речі можна переставляти навіть на великій відстані. Часом це стає в пригоді. Можна взяти щось, що знаходиться надто далеко, або змінити напрямок польоту стріли чи списа. Можна збити з ніг людину чи звіра. Ще можна закликати їх здалеку або створити якусь річ. Можна зробити так, щоб вони змінили свою природу. Можна теж підкорити собі волю людей і звірів, але це найскладніше.

— Я бачив людей, яких мінили пісні богів. Змінили так, що вони нагадували тварин чи рослини, однак залишалися людьми.

Він покрутив головою.

— Такі речі діються в далеких країнах, де живуть могутні Пісенники. Такі, що можуть наказати плодам у лонах матерів змінити свою природу. У нас давно таких немає. Ніби можна прив’язати вагітну в урочищі. Якщо вона страждатиме й зажадає, щоб її дитя було під охороною, часом урочище може її послухати. Тоді народиться створіння, яке не матиме вигляду людини, але всередині буде людиною. У нас люди вбивають за такі речі. Такого Пісенника вішають на засохлому дереві, простромлюють новими сулицями, душать невичиненим ременем, зв’язують залізними ланцюгами, відтинають голову серпом, а потім кидають у болото, щоб потонув, і прибивають до дна вістрями трьох списів. Так велить закон. Але людей-звірів із чужоземних країн можна продавати, якщо їх здобули під час походу. Зрештою, інколи вони самі такими народжуються, якщо батьки живуть надто близько до урочищ.

Він раптом встає і порпається десь по хаті, після чого швидко повертається з невеликим горщиком, з якого витрушує на долоню якісь безформні грудки, схожі на бурштин.

— Вибери одну, — бурмоче. — Правою рукою. А тепер візьми кочергу і помішай вуглини. Добре. Тепер кинь у вогонь.

Я слухняно вкидаю. Грудка падає поміж розжарені головешки і ненадовго спалахує, розсипаючи іскри. З жару вибивається цівка дуже густого червоного диму, як із димової шашки.

— Засунь праву руку в дим, — каже Обидва Ведмеді. Теплий дим із гострим запахом обплітає мою долоню, в’ється навколо пальців, скручується в клубочки й хмаринки.

— Достатньо, — каже Бондсвіф.

Я забираю руку, і тоді він схиляється й занурює обличчя в дим. На якийсь час він застигає в цій позі, мугикаючи свою монотонну співанку. Його голос то підвищується, то стихає. Мені пригадується йойк моєї фінської бабусі. Коли вона робила щось монотонне, наприклад, слідкувала за автоматом-прибиральником, готувала чи вираховувала комусь якісь бухгалтерські дивовижі в інтернеті, безупинно заводила ту саму сумну мелодію, без початку і кінця. Дідусь Ваайнамойнен тоді виходив із дому. Йойк бабусі доводив його до сказу. Він стверджував, що вона сама не знає, що співає. Ну, але бабуся була з Лапландії.

Бондсвіф стоїть так, похилившись і мугикаючи, з обличчям у диму, поки раптом не починає кашляти, його очі сльозяться. Йойк уривається, йому на зміну приходить хрип і приступ кашлю. Я бачу, що він кидається у всі боки, ніби щось невидиме в диму тримає Бондсвіфа за шию. Він спирається руками об муровану каменем грубу і тягнеться назад, але не може поворухнутися, попри те, що від напруги в нього на скронях виступили жили. Досить довго я просто спостерігаю і нічого не роблю, переконаний, що це частина обряду. Але чарівник кашляє, як скажений, я чую гарчання й роблю висновок, що Обидва Ведмеді, який смикається все розпачливіше й слабше, просто задихається. Однак перш ніж я спромігся встати, невідома сила, що тримала мага в грубі, несподівано відпускає. Бондсвіф летить назад, спиною перекидає крісло й падає у хутра, що застеляють підлогу, торгаючись у пароксизмах, пирхаючи червоним димом і обома руками тримаючись за горло.

— Во... води... — хрипить він. — Там, у глеку!

Я встаю і приношу йому глиняний глечик. Він п’є прямо з нього, щомиті звиваючись у новому приступі кашлю. Нарешті заспокоюється і жбурляє глек кудись у темряву віддаленого кутка покою. Я чую, як посудина розбивається на глиняні друзки.

— А бодай ти здох! Бодай тебе зараза скосила! — загадково вигукує Бондсвіф, очевидно не до мене, а кудись туди, в морок. Далі тримаючись за горло, він встає та йде в кут, спотикаючись об різні речі й заходячись свистячим кашлем. Я чую, як він замикає важкі дерев’яні двері з металевим окуттям і блокує їх масивним засувом, що вішається на гаки.

Він повертається, ще коли-не-коли покашлюючи, нарешті сідає, відпиває з рогу й важко дихає. Я мовчу, хоча мені цікаво, кого має скосити зараза, і так підмиває повідомити, що не слід тримати обличчя в полум’ї. Я чекаю.

— Дивно... — сопе Бондсвіф. — Ти прибув дуже здалеку. Ти такий дивний і чужий, що, може, й справді урочище тебе послухає. Ти і старий, і молодий. Живий і мертвий. Здоровий і хворий. Але найдивніше, що ти зовсім не хочеш бути Тим, Хто Діє. Приходиш сюди й даєш мені два ґвіхти за пісні богів, хоча геть у це не віриш. Вважаєш себе розумним, але купуєш те, чого зовсім не хочеш. Я ще таких не бачив.

Я безпорадно розводжу руками.

— Покликання, — зітхаю я. Бондсвіф крутить головою.

— У тебе немає долі, — каже. Я застигаю й дивлюся на нього. Мені це геть не подобається. — Ти або невдовзі загинеш, або...

— Або?

— Або ти і є доля, — сумовито відповідає він. — Але я все ж думаю, що тебе вб’є урочище. Тому скажу так: якщо хочеш піти своїм шляхом, забери один ґвіхт і йди. І тримайся подалі від богів, урочищ, Дієвців і всього такого.

Я знову зітхаю.

— Я би з радістю так і зробив. Але надходять часи, коли слово Пісенників, мабуть, матиме найбільшу вагу. Може бути так, що це вони правитимуть людьми. Я б волів, щоб усе залежало від глузду мужів і заліза, як завжди. Тоді я пішов би геть. Але надходять недобрі часи. Я мушу пізнати пісні, щоб їх зупинити.

— Але через те ти маєш риси, які одразу ж тебе вб’ють, щойно ти торкнешся пісень. Ти імпульсивний. Тобою керують гнів і нетерплячість.

Він іде вглиб покою, човгає там якимись речами, нарешті повертається з ременем і старою іржавою підковою. Я дивлюся, як він обплітає її посередині й зав’язує вузол, приносить собі драбину й прив’язує підкову до жердини високо під стелею. Приносить ще й шкуру і кидає на глиняну долівку.

— Сідай сюди, на шкуру! — командує.

Я сідаю. Підкова метляється перед моїм обличчям. Бондсвіф виймає маленький кістяний флакончик, як для парфумів, і витягає зсередини стержень, яким злегка торкається підкови.

— Ти маєш зрозуміти. Маєш упокорити свій гнів. Сиди тут і дивися на підкову. Дивися так довго, поки не спроможешся поворухнути її поглядом. Я дав їй краплю води з урочища. Дрібку сили пісень богів. Якщо у тобі є таланти, ти здужаєш поворухнути підкову. Це все. Сиди, аж поки вона не почне рухатися так, як ти хочеш. Якщо втомишся, іди в лазню спати. Можеш ще взяти собі миску каші з казанка і глечик пива. І не їж тут хробаків, особливо, коли я можу побачити. Але коли настане ніч, замкни двері до лазні й не виходь, навіть якщо почуєш щось дивне. На вулицю теж не виходь, бо там на тебе нападе Ґліффнак. У лазні стоїть коновка, яку ти так кмітливо наповнив, тож якщо припече — скористайся нею. Ти можеш почути дивні голоси й побачити світло під дверима. Можеш також почути крики. Не виходь, якщо не хочеш померти. А тепер сідай і вчися. І не займай мене, хіба що змусиш підкову рухатися.

Наступні дні мабуть — найнудніші в моєму житті. Я сиджу і дивлюся на підкову.

Коли встаю, мага найчастіше немає. Біля вогню я зазвичай знаходжу якісь люб’язно залишені для мене недоїдки. Зазвичай шматок копченого сиру і підсохлі скибки хліба чи трохи водянистої каші в мисці і скислого молока в глечику. Це дуже мило.

Решту часу я годинами сиджу, намагаючись поглядом поворухнути іржаву підкову. Часом здається, що вона починає гойдатися, але це тільки здається. Її рухають легенькі подмухи повітря чи це зір грає зі мною злий жарт. У будь-якому разі не відбувається нічого надприродного.

Бондсвіф помиляється. Я не нетерплячий. У мене безмежне терпіння. Витримка снайпера, витримка розвідника, витримка каменя.

Витримка дерева.

Я можу днями й ночами лежати в засідці під клубами зелені і прикидатися кущем. Можу ігнорувати нудьгу, холод і надокучливих комах. Можу сидіти й годинами намагатися силою волі поворухнути підкову, аж до болю в потилиці й очницях.

Справа не в нетерплячості чи гніві. Справа в тому, що я не спроможний прийняти всюдисущу містичну силу, яка має поворухнути підкову за моїм бажанням тільки тому, що я так хочу. Це суперечить усьому моєму досвіду, це щось гротескне й безглузде.

Однак я вперто сиджу, а підкова залишається півкілограмовим шматком кутого заліза, що висить на ремені. Маса, тяжіння, тертя й міжатомна взаємодія залишаються на своєму місці. Мій погляд — не та фізична сила, що здатна змінити ці параметри. Це взагалі ніяка не сила. Це лише здатність реєструвати світлові хвилі. Пасивне явище. Дія, спрямована всередину, а не назовні.

А все ж я сиджу й дивлюся на підкову. Я впертий. Моя невіра не має тут жодного значення. Десь, за кільканадцять кілометрів звідси, є людина, що явно може своєю волею впливати на матерію. Винятково небезпечна людина. Щоб його нейтралізувати, я мушу зрозуміти його можливості. Він зробив мене деревом.

За пару секунд перетворив моє тіло на зовсім іншу матерію з цілком іншими властивостями. А потім сталося щось іще, і весь процес відмотався назад. Людина, дерево, людина...

Боже мій, людина... Я вбив Дюваля. Він був деревом, як я, а я його вбив. Він просив мене про це.

Я стискаю повіки й чекаю, поки жах у моїй душі, що спалахує раптово, як фаєр, не згасне. Поки не догорить до кінця. Я намагаюся думати про інше.

Там, у долині, в Музичному пеклі це могли бути галюцинації чи ілюзії. Але я відчуваю, що такий спосіб мислення веде в нікуди.

Тканини людського тіла і тканини дерева — це зовсім різні матерії. Інші клітини, інші білки, інші цукри, інша структура й будова. А водночас подвійна видозміна була можлива. Туди й назад.

Я перетворився не безповоротно.

А це значить, що сталося щось не на рівні атомів, хімічних сполук, зв’язків, біосинтезу й фізики. Зміна відбулася на рівні, на якому це все — лише другорядна річ. Десь глибше. Десь там, де створіння, яке є біологічним сином Аніти Островської й Ааки Драккайнена, може з таким же успіхом складатися з кісток, м’язів і крові, як і з целюлози, камбію і флоеми. Це так само несуттєво, як і те, піжама на мені чи гідротермокостюм.

Це рівень існування матерії та енергії, з яким більшість місцевих справляється не надто добре, а прибулець із іншого кінця всесвіту одразу став віртуозом, попри те, що його знання про цей світ обмежувалося мовою, кількома недбалими теоріями та дрібкою наукових праць. Тож ідеться не про містику, джерело якої знаходиться десь тут. Не обов’язково народжуватися тутешнім шаманом. Справа не в розумінні локальної фізики.

Я сиджу, і я терплячий.

Однак підкова не хоче рухатися.

Не допомагає ні концентрація, ні візуалізація, ні стискання щелеп, ні витріщання. Підкова — це шматок заліза.

Вона висить на ремені й не має найменшого наміру рухатися.

Углибині покою, в кам’яній стіні, яка здається просто суцільною скелею, знаходяться важкі дерев’яні двері. Вони завжди зачинені. Загороджені брусом, що лежить на міцних гаках.

Бондсвіф не дозволяє мені навіть підходити до них. Не відповідає на питання.

«Це не для тебе, — каже. — Воно вб’є тебе на місці».

Але часом він бере лампу, підтягує ланцюг і піднімає один кінець колоди, а потім прослизає в темний коридор, з якого віє вологим печерним холодом.

Він так зникає на довгі години.

Повернувшись, не озивається ані словом. Сидить, дивиться у вогонь із рогом у руці й понуро доливає собі пива з глека.

Я дивлюся на підкову.

Часом виходжу з хати. Розім’яти ноги, подихати свіжим повітрям, побачити що-небудь іще, окрім шматка заліза, що висить на паску вичиненої шкіри.

Сніг іде й розтає, повітря гостре й холодне, як розбите скло. Пахне наближенням зими.

Ґліффнак принюхується в мій бік, часом порикує, але переважно водить за мною тими дивними очима, в яких дрімає бентежна іскра розуму.

Я його ігнорую.

Інколи він починає кричати й гупати в двері, потім буянить десь біля стовпів. Тоді Бондсвіф вдягає свою шубу, химерний шолом, бере костур і виходить. Забороняє мені висовуватись. Я залишаюся сам.

Сиджу й дивлюся на підкову.

Часто потім він приносить кошики, в яких лежать шматки дичини, зморщені сухі ковбаси, яйця й калачі. Тягне бочечки пива й борошна. Я починаю розуміти, звідки береться все це добро в битком забитій коморі, яка знаходиться в пристосованій для цього печері. Бондсвіф Обидва Ведмеді надає послуги людям. Мабуть, лікує й дає поради.

Щодня він мене питає, чи я вже чогось навчився або чи не надумав піти. Він досі хоче повернути мені один ґвіхт. Складається враження, що моя витримка починає його дратувати.

«Споглядаючи підкову». Психологічна стрічка про людську витримку й сенс буття. Складні питання, на які глядач не отримує легких відповідей. Для справжніх поціновувачів, які шукають чогось більшого, ніж бездумна бійня й гектолітри крові. Історія калібру майстрів двовимірного психологічного кіно з XX століття. «Золотий Бабак» на фестивалі в Улан-Баторі.

Чим я відрізняюся від Ван Дікена та інших? Я не науковець. Мені не вистачає аналітичного підходу до світу. Схильності шукати спрощених, змодельованих пояснень. У певному сенсі, нерозрізнення моделі й дійсності. Любові до побудови теорій. До розкладання всього по поличках. Зберігання розуму в світі абстракцій. Усе життя мене стимулює адреналін. Проживання, а не аналіз. Я прив’язаний до буквальності. Подій, людей і місць. Цим я живу. Моє ставлення до світу, по суті, споглядальне. Я — проста людина. Я відрізняюсь також знанням. Воно не таке багате, гірше впорядковане і загалом його точно менше. Тільки от те, що робить мій приятель-маг із Амстердама, не виглядає розумним. Хіба що за цим стоїть якась теорія, для якої я надто тупий. Рафінована філософська перспектива, про яку можна годинами розповідати жаргоном, повним «симулякрів», «дериватів», «модальностей» і «референтів понять», і яка на практиці зводиться до примітивного зневажання людей, тиранії й комплексу влади. Часи, коли знання було функцією розуму, давно минули. Тепер це лабіринт суперечливих поглядів, що існує на високому рівні абстракції, в якому «модель моделі» — це дитячий садочок. Чи це необхідний механізм для того, щоб стати магом?

Я дивлюся на підкову.

Ночами я справді чую дивні звуки. Якісь плачі, ніби з-під землі. Шепоти, прокльони, лайки і схлипування. Часом крики.

Цим я не переймаюся. Узявши каганець, трохи дров для вогню і глек пива, я зачиняюсь у своїй лазні.

Підозрюю, що це Бондсвіф на п’яну голову балагурить або ж дивиться якийсь магічний відповідник телебачення. Деякі дні він починає з того, що вицмулює цілий глек на сніданок, а потім доганяється для різноманіття медом і пивом, тож після обіду тільки сидить, хитаючись, біля вогнища з обвислою губою й бичачими очима, бо не може встояти на ногах.

Я ж тим часом вправляюся в телекінезі, застрягнувши на першому уроці: «переміщення предметів на вихідних», і починаю перейматися станом свого розуму. Адже підкова почала мені снитися.

Мені сниться, що вона починає рухатися, але ці сни не дають відповіді на питання «як?». Тож і полегшення не приносять.

Наступного дня я стаю свідком сутички.

Люди приходять, коли я стою на вулиці. Вони мене не бачать, а Бондсвіф не встигає загнати мене у хату.

Четверо чоловіків, що не належать до народу Людей Зміїв. Вони озброєні й розлючені, але так, я би сказав, по-цивільному. Це не військова вилазка. Вони люб’язно зупиняються на кемпінговому майданчику перед частоколом менгірів, але нервово ходять туди-сюди, ігноруючи Ґліффнака, що розігрує біля стовпів свою виставу «Люта мавполюдина».

Бондсвіф Обидва Ведмеді виходить їм назустріч у всьому спорядженні, в шоломі і з костуром у руках, але розмова відбувається інакше, ніж зазвичай. Один із чоловіків стоїть біля самих менгірів, заткнувши великі пальці за пояс, його обличчя червоне від стримуваної злості.

Він бере із рук одного зі своїх супутників якийсь тотем: мотанину шнурків, кісток і пір’я, — і з розмаху жбурляє його Бондсвіфу під ноги. Він говорить швидко, ковтаючи звуки, тож я розумію п’яте через десяте.

До мене долітає «три чорні телиці», а потім «вбили мого сина».

— Пожертвування телиць вберегло твоїх жінок, дурню! — цідить Бондсвіф з усією гідністю пияка, гордого тим, що може не похитуватись, якщо тільки захоче. — Якщо ти хотів уберегти синів, треба було приносити в жертву бика.

— У мене десять биків! — гукає розлючений чоловік. — І за потреби я роздобув би хоч і сто, якби ти сказав! А ти сказав «телиці»!

Подальших слів я не розумію, але припускаю, що це лайка.

Сварка триває ще якийсь час, поки їхній головний раптом не починає сцяти на найближчий менгір, а потім спльовує на землю і всі йдуть геть.

За якусь мить один із них обертається, підбігає підтюпцем на три кроки й замахується.

Спис окреслює вишукану параболу. Бондсвіф, широко розплющивши очі, заклякає, а вістря пробиває бік Ґліффнака.

Це триває якусь секунду.

Лунає жахливе виття, істота різко звивається, шарпаючи древко, але спис прошиває його наскрізь. Єті тягнеться за спину, ламає древко під самим вістрям, витягає його з рани. Потім відповзає під скелясту стіну, де обкладає рану пригоршнями снігу. Я дивлюся, як цей імпровізований компрес всотує темну кров, але її менше, ніж можна було сподіватися. Здається, з ним не все так погано. Наконечник пробив шкіру і, схоже, ковзнув по ребрах. У єті кровотеча, але він не кашляє рожевою піною, не задихається, не має симптомів пневмотораксу.

Бондсвіф увесь цей час стоїть нерухомо, зрештою різко обертається і йде в хату.

— Чому ти не відвів списа? — питаю.

Бондсвіф сидить на своєму місці біля вогнища й понуро дивиться на скуйовджений фетиш, який кинули йому під ноги.

— Замовкни, — цідить він, ледь стримуючи злість. — Хто ти такий, щоб мене повчати?

А потім раптом обертається до вічно замкнених дверей.

— Ні! — твердо кричить він. — Мовчи! Мовчи і здохни нарешті!

На столі під стіною лежить печене сарняче стегно. Воно холодне й порізане. Не питаючи дозволу, я відламую шматок із самого краєчку, гомілку з великим шматком м’яса, беру також глек, який наповнюю з бочки на козлах, і мовчки повертаюся до своєї підкови.

Я дивлюся на підкову. Відкушую м’ясо, запиваю його пивом і сиджу на шорсткій шкурі, не зводячи очей з підкови.

Підкови, яка раптом починає рухатися.

Спершу гойдається із боку в бік злегка, а потім усе сильніше. Я застигаю, уп’явшись зубами в м’ясо і тримаючи глек у іншій руці, а підкова хитається все інтенсивніше. Я хочу покликати Бондсвіфа, але не можу вимовити ані звуку. Боюся, що це зараз припиниться.

Тим більше, що я нічого не відчуваю. Не докладаю зусиль, не концентруюся на ній, не штовхаю поглядом. Просто дивлюся, а підкова гойдається на ремені.

Я обережно думаю про зміну її напрямку, і бачу, як шматок заліза ледь сповільнюється, а потім коливальний рух підлягає флуктуації, підкова починає бовтатися по еліпсу, потім по колу, а потім починає хитатися в мій бік. Рух стає все сильнішим, мені доводиться відхилити голову, і зрештою посунутись, щоб підкова не прилетіла мені в обличчя.

Я дивлюся вбік і бачу, що Бондсвіф Обидва Ведмеді застиг як укопаний. Він не здивований і не схвильований моїм талантом. Бондсвіф Обидва Ведмеді нажаханий. Його обличчя зблідло й посіріло, його рот напіввідкритий, а очі — вибалушені. Він ледь крутить головою, ніби щось заперечує, а потім подається назад.

Я знову змінюю напрямок коливання підкови, бо рух уперед і назад надто обтяжливий. Ще мить — і важке залізо стукне мене по лобі.

Пісенник якийсь час стоїть ошелешений, потім невпевнено сідає, судомно хапає свій ріг і глек. Окуття рогу стукотить об горло глека, а потім і об зуби мого вчителя.

— Я поворухнув підкову, — кажу я, хоч це абсолютна очевидність, — І що тепер?

Мені спадає на думку, що тепер він загадає мені розхитати ковадло.

Він відкриває рота, заплющує очі й заперечно трясе головою. Бурмоче щось типу «Ні... Ні, забирайся!» і дбайливо обіймає ріг обома руками.

У хаті раптом стає холодно. Я рефлекторно дивлюся на двері, потім на ворота, що ведуть у печеру, але вони зачинені.

Починають кричати птахи, я чую, як клекочуть і дзвонять навколо тотеми. Щось падає. За мить я чую гуркіт і бачу, що ріг котиться по землі.

Чарівник сидить рівно й незвично нерухомо, ніби щось його скувало й притисло руки до тулуба.

— Ні... Ні... Не дай йому... — долинає до мене.

Я зупиняю підкову долонею і дивлюся на нього, бо раптом мені спадає на думку, що те, що ховається за дверима до печери, це Ван Дікен.

Я обережно встаю, думаючи про залишений у лазні меч. На щастя, ніж завжди при мені. Великим пальцем я підважую цубу, замок піддається з тихеньким клацанням. Якщо це справді Ван Дікен, я не дам йому навіть відкрити рота. Колись я міг швидко і влучно метнути ніж на п’ять із лишком метрів. Значно швидше, ніж вимовляю «абракадабра».

Прислухаюся, але до мене долинають тільки шелест і постукування дрібних предметів, які раптом ніби ожили й почали падати.

— Чи є тут Дієвець з риб’ячими очима, якого звуть Аакен?

Але Обидва Ведмеді надто наляканий. Він дрижить і, здається, поняття не має, про що я.

— Ні... ніякого Аакена. З якими очима?.. Ні... Тільки не знову, благаю!..

Перед ним на низькому столику з грюкотом котиться невелике шило для шкури. Сталева голка, прикріплена до дерев’яного руків’я. На обличчі Бондсвіфа видно неймовірне зусилля, воно стає червоним, на скронях випинаються жили, виглядає це так, ніби він силкується підняти табурет, на якому сидить. Однак насправді маг з усіх сил намагається не торкатися шила. Безрезультатно. Дрижача рука простягається вперед ніби проти його волі, пальці стискають дерев’яне руків’я.

З його вуст виривається виття, голова перекидається з боку на бік, розпачливі крики «Ні!», «Ні!», «Ні!» стають схожими на гавкіт. Бондсвіф бореться сам із собою: очі вилазять із орбіт, жили пульсують на лобі, але він простягає другу долоню й повільно встромляє в неї шило.

Крик ледь не зриває дах хати. Страшний розпачливий крик, на все горло. Він лунає довго, поки шкіра на долоні Відуна не надувається і з неї раптом не показується кінець вістря й цівка крові.

— Добре! Добре! Я скажу йому! — розпачливо кричить він стінам і стелі, а по його щоках течуть сльози болю.

Усе припиняється. Обидва Ведмеді висмикує шило з долоні, розпачливо її обіймає і притискає до грудей.

— Завтра... — стогне. — Завтра підеш до урочища! Завтра... А зараз облиш мене!

— Це не я зробив, — кажу несміливо.

— Звісно, не ти, дурню, а Бондсвіф!

Я йду до лазні, охоплений страхом і переконаний, що опинився під одним дахом із божевільним.

До урочища ми дістаємось на світанку морозного туманного ранку. Перед тим мовчки й понуро поснідавши. Бондсвіф наляканий і злий, перев’язана ганчіркою рука явно болить. Мені самому спалося так собі, й апетиту немає. У шлунку відчуваються неприємні нудотні судоми. З прикрістю усвідомлюю, що це страх. Урочище — це випробування вогнем. Як тестовий політ. Як російська рулетка.

У дорозі ми проводимо більше години. Йдемо гірським бездоріжжям, поки в місці, яке не відрізняється від інших, мій провідник раптом не зупиняється й не показує поперед себе перев’язаною рукою.

— Там унизу, за тими скелями. Там є маленька кругла котловина. Іди й сядь посередині. Цього буде достатньо. Якщо виживеш — повертайся додому. А можеш порозумнішати й піти звідси. Так було би найкраще.

Він обертається й мало не тікає.

Я вдихаю в легені морозне повітря. Дивлюся на гірські хребти, що простягаються навколо, як скам’янілі на шляху сірі мастодонти. Дивлюся на розхристані хмари, що клубочаться уздовж вершин, і сідаю на каміння, щоб закурити люльку.

Поволі я заспокоюю дихання й серцебиття. Чекаю, поки маленька фігурка Пісенника, який бреде додому, зникне за стіною скелі і я справді залишуся сам.

А потім я встаю, вибиваю люльку об камінь і ховаю її, щоб перехреститися.

Спускаюсь униз, прямо в серце урочища, в коло зі скель, що ніби розкрита акуляча паща. Спускаюсь і намагаюсь активувати бойовий режим.

* * *

Цифрал з’явилася ще тоді, коли він спускався узгір’ям. Не зронивши ні слова, із затятим обличчям вона пурхала біля його голови. Попри все це його збадьорило.

— Немає іншого виходу? — запитала вона.

— Інакше — взагалі без шансів.

— Ми помремо.

— Не обов’язково, — процідив він крізь зуби. — Так просто ми не дамося. Зрештою... ти хотіла б жити вічно?

Вони спускалися схилом, пліч-о-пліч. Людина і фея.

Високо в похмурне небо випурхнув писк хижого птаха, що полюючи, кружляв над горами, ніби розвідувальний літак. Над урочищем він раптом повернув, різко б’ючи крилами, і полетів у протилежний бік.

— Звірі також туди не заходять, — насуплено відмітив Драккайнен. — Поглянь на стежки.

Дрібні відбитки слідів було добре видно на снігу. Вони перепліталися зигзагами, але жодне створіння не перетнуло зубатого кола скель.

Він зловив себе на тому, що дихає поривчасто, втягуючи повітря через ніс і випускаючи ротом. Ібукі. Ще трохи — і він зомліє від гіпервентиляції.

Угамував дихання.

— Таке, — гмикнув. — Від стрибків на банджі було гірше.

Він зайшов між скелі. Ступаючи обережно, сторожко, як на мінному полі.

І нічого не сталося.

У снігу посеред галявини росло чудернацьке покручене дерево. Оце і все. В нього були вузлуваті гілки, вкриті тернами довжиною з долоню, що радше дивно для хвойного куща, схожого на гірську сосну. Саме деревце також було занадто велике, разів у п’ять більше.

Драккайнен якусь мить стояв увесь стиснений, як пружина, готовий вискочити назовні, якби щось почало відбуватися, але нічого не сталося.

Невдовзі він змусив задерев’янілі м’язи рухатися й обережно пройшовся колом.

— Щось бачиш? — запитав він.

— А ти ні? — Цифрал говорила дивним мрійливим голосом. — Це так гарно...

Він поглянув на фею. Та танцювала в повітрі, тягнучи за собою смугу іскор, що мінились, немов діамантовий пил.

— Що відбувається? — запитав.

Але й далі не діялося нічого. Він присів і обережно торкнувся землі. Відгорнув шар снігу й натрапив на заморожену гальку, вкриту плямами лишайника.

Нічого особливого.

— Не бачиш? — запитала Цифрал, розтягуючи слова, ніби під кайфом.

— Не бачу.

— Воно в дереві. Підійди до дерева.

Він підійшов і обережно торкнувся стовбура.

— Так... — сказала Цифрал. — Саме так...

І вибухнула, як феєрверк.

І тоді світ роздробився, немов дзеркало, на мільйони вируючих уламків, за якими — темінь.

Розлетівся міріадами веселкових іскор.

Обернувся на мерехтливу хмару, а потім із тріском враз склався назад.

Драккайнен стояв посеред галявинки, напружений і притихлий, але, без сумніву, живий.

— Обережно... — сказала Цифрал йому прямо у вухо. — Зараз ні про що не думай. Ні про що конкретне.

— Де ти? — запитав він дрижачим голосом.

— Там, де й завжди, — відповіла. — У тобі. Роззирнися. Тепер бачиш? Не думай... Не жадай... Тільки дивися...

Його долоні, рукави каптана й усе навколо мінилося мікроскопічними іскрами, ніби присипане діамантовим борошном. Він поворухнув рукою, залишаючи делікатний слід, що ряхтів кольорами райдуги.

— Щось із моїми очима, — сказав Вуко.

— Так... — підтвердила фея. — Вони розплющилися.

Сяйво оточувало його тіло, стелилося колом під стопами і вкривало навколишні скелі на взір якогось мерехтливого моху. Воно також пронизувало повітря, як морозяний туман посеред лапландської зими. Ніби завіса з мікроскопічних блискучих голочок льоду, що стовпом здіймається в небо.

— Не рухайся, — прошепотіла Цифрал. — Не думай. Не жадай. Лише дивися...

Тож він дивився. Миготлива хмара, що його оточувала, мала в собі щось гіпнотичне, немов картинки з калейдоскопу, танок темних цяток на внутрішній стороні втомлених повік.

— Ще мить.... — гаряче видихнула йому прямо у вухо Цифрал. — Усе гаразд. Зачекай іще... Не думай... Дивися...

Він чекав. І дивився.

— Не бійся.

Він не відповів.

— Тепер, — прошепотіла вона, — мені доведеться тебе на трохи знепритомнити.

— Що...

— Тссс... Так треба. Не бійся. Ти зараз повернешся.

— Що відбувається?! — Він не міг поворухнутися. Стояв у випадковій позі, заклякнувши, ніби знову став деревом.

— Тихо... Довірся мені...

Він хотів запротестувати, але згас, як свічка.

Пітьма.

Посічена слабким, миготливим світлом каганців. Він сидить, схрестивши ноги, голий, на круглому диску й не може поворухнутися. Диск гладенький, як обсидіан, як чорне дзеркало, й поволі обертається. Навколо в темряві здіймаються скелясті стіни печери.

Він бачить власні долоні, що лежать на худих колінах внутрішньою стороною догори.

Перед ним переміщуються скелясті стіни, посічені слабким блиском вогників.

Він відкриває рота, хоч зовсім не мав такого наміру.

— Так... — чує чужий скрипучий голос, який луною відбивається від склепіння. — Тепер... Здійснилося.

Пітьма.

А в пітьмі на вершині гори палає дерево. Величезним гучним полум’ям, блиск від якого освітлює все навколо. Горять стовбур, суки і гілки. Потужно і страшно, ніби облиті напалмом.

І дерево рухається. Гілки ворушаться у морі вогню сонними розпачливими рухами. А між ними видно голову з широко роззявленим ротом.

Дерево кричить. Жахливий рев луною несеться по горах.

— Так... — каже чоловік у каптурі. — Спалити їх усі...

На вершині розквітають нові плями помаранчевого вогню. Крики зливаються в хор.

Пітьма.

А в пітьмі обертаються кола, коси і віяла. Замок, що зветься Шпичак, кружляє на тлі пурпурового неба, ніби химерна астролябія. Вістря й обручі з гулом розтинають повітря, із глухим гудінням обертаються шестерні. Сталеві деталі стукаються, накладаються одна на одну, потрапляючи у відповідні місця, і з вируючого плетива виростає сталева вежа, здіймаючи до хмар свій стрункий силует. Хмари розступаються.

Чоловік на вежі підносить подвійну сокиру з держаком, обплетеним зміїними тілами. Змії у танці розкривають пащі на вістрях — по одній на кожне.

— Пам’ятайте! — Голос чоловіка громом спадає на гори. — Життя і смерть — це те саме! На світі є тільки Змії й падлина! Ви — Змії! Світ належить вам! Він лежить там, за горами! Беріть його собі! Є лише один закон! Робіть, що хочете, і якщо хтось стане у вас на шляху, розчавіть його! Убийте всіх, а решту нехай скосить холод!

Пітьма.

А в пітьмі, що покрила гірську долину, б’ють барабани. Глухо, ритмічно, в тягучому темпі, що вимотує нерви. Чути скрегіт заліза й човгання тисячі пар важких черевиків. Із долин, оточених химерними вершинами, званими Скам’янілими Дивами, виступає армія. Армія Зміїв. Вона звивається по-зміїному, настовбурчившись тисячами блискучих жал. Попереду котиться величезний віз із шипами — справжня фортеця на колесах — розфарбований наївними візерунками витких зміїв, що ковтають сонце й обидва місяці. Він виглядає як страхітливий цирковий фургон.

Пітьма.

А в смолистій пітьмі штормової ночі, під ревіння вітру, перекочуються хвилі, немов рухомі гори. У просвітку між хвилями з’являється і зникає ніс чорного корабля зі штевнем, оздобленим головою вовка. Вовк, канати, борти і дошки судна вкриті льодом, що мертвотно зблискує в пітьмі. Хвилі розбиваються в пінній безодні, сунуть на корабель, але його ніс уперто розтинає білу спінену воду й продовжує затяту мандрівку на пік нової водяної гори. Виє вітер, ванти димлять крижаним пилом, а корабель і далі вперто пливе вперед. На північ.

Палуба порожня.

Як і місце стернового.

Пітьма.

А з пітьми проступає клубок коренів, ніби знавісніле дерево, яке здійнялося понад усією пущею. Скам’яніле дерево, увінчане короною шпичастих башт, донжонів, бланків і балконів. Фортеця шпигає небо тисячами веж, але здається темною й пустою. Покинутою.

Однак так лише здається, бо у фортеці, що вивищується над краєм, хтось спить.

Навколо, в загублених у пущі селах і присілках, у пітьмі раптом запалюються вогні. У вікнах починає мигтіти світло. Чути крики, гавкіт і виття собак, тупіт безлічі ніг. Люди панічно бігають, зачиняють віконниці, чути, як вони пересувають меблі, як барикадують двері й ворота. З гуркотом зачиняються дерев’яні ляди і скреготять засуви.

Бо в замісу, що вивищується над околицею, хтось спить.

Завжди спить.

І саме зараз йому сниться кошмар.

Пітьма.

А в пітьмі на балконі вежі стоїть сивий чоловік, загорнутий у плащ, що лопоче на вітрі. Під ним простягається кам’яне місто, оточене мурами, далі видно велику засніжену ділянку, на якій яскраво вирізняються дерева, кущі і квіти. Листя дзвенить від подмухів вітру, ніби кришталеві дзвіночки. Листя, квіти й гілки — з блакитного льоду, що блищить, як клинок. А ще далі, за портом, чути розгніваний рев зимового моря.

Хвилі вибухають піною, розбиваючись об скелі, а потім із шипінням розливаються берегом і замерзають плитами скла.

— Отже, це кінець, — каже чоловік. — Добре. Я чекатиму тут. Знайдеш мене.

Знайдеш.

Мене легко знайти.

Пітьма.

Задушлива брунатна пітьма пустелі. Тисячі смолоскипів лопочуть на гарячому вітрі, бухкає величезний стос, на який люди в шкіряних півпанцирах і подертих туніках кидають тіла.

Жінка, з голови до ніг закутана в червоний плащ, ховаючи обличчя під каптуром, проходить між двома килимами з людей. Людей, що стоять на колінах, спершись чолом об пісок. Лопочуть прапори й полум’я смолоскипів. Червоне вільне вбрання також сяє й лопоче на гарячому вітрі.

Як полум’я.

Вогонь Пустелі.

Блиск мерехтить на глиняних стінах будинків, безладно розкиданих і навалених один на одного, як стоси покинутих коробок. Ці стіни забризкані свіжою кров’ю.

— Так багато... — Чути шепіт з-під дзеркальної маски. Постать, що йде поруч із жінкою, мусить задерти голову, щоб поглянути їй в обличчя, але бачить тільки пітьму в отворі каптура. — Скільки ще?

— Скільки буде треба, — голос із каптура — як вітер, що віє із серця пустелі. — Поки не зрозуміють. Поки Матір не буде сита. Поки не відчують ласку єдності! Поки не зникне найменша несправедливість. Поки все не стане єдиним!

Останнє слово — немов удар батогом.

Постать, що йде поруч із жінкою, раптом перетворюється на легке порожнє вбрання, яке вільно спадає на землю. З брязкотом падає лискуча ртутна маска й котиться по камінню.

Із рукавів висипається тільки дрібний рудий пил, що летить за вітром.

Він лежав обличчям у снігу й гальці.

Розправив плечі й підвівся.

Виплюнув камінчик і трохи снігу.

Під ним було видно слід людського тіла. Він глянув на відбиток власного обличчя, який виглядав як посмертна маска. Біла маска з червоними очима. Упали дві краплі, а потім наступні, розтоплюючи в снігу забарвлені червоним кольором кратери. Він провів долонею по обличчю і глянув на пальці.

— Jebem ti dusu... — простогнав. — Кров із очей.

— Так, — сказала Цифрал, сидячи в повітрі навпроти його обличчя. — Але це зараз мине.

— Мине...

— Так. Я вже все налаштувала.

— У мене були якісь видіння...

— Побічна дія, — заспокоїла вона його. — Нічого серйозного.

— Що сталося? Що ти налаштувала?

— Урочище, — пояснила. — А точніше, налаштувала твій мозок. Не бійся, я нічого не змінювала. Лише сконфігурувала тебе.

— Що ти, perkele, таке?

— Я ніби операційна система, — пояснила вона. — Тепер я це зрозуміла.

Драккайнен встав і витер обличчя снігом.

— Це дивно, — сказав він. — Я почуваюся добре. Цілком добре. Несподівано добре. Ходімо звідси. Тут, здається, вже нічого чекати. Ходімо... операційна системо.

Він раптом зупинився й поглянув на неї.

— Що це на тобі? Панчохи і шпильки?

— Не подобається?

— Голою ти виглядала природно. Тепер ти як шльондра. Що не значить, що мені не подобається.

Він знову зупинився і підійшов до однієї зі скель. Там у камені стирчав сталевий гак, із якого звисало заіржавіле кільце і шматок ланцюга.

Драккайнен якусь мить дивився, а потім стиснув щелепи й відвернувся. Краплі крові досі стікали по його щоках, залишаючи іржаві смужки.

— Значить, отак... — пробурмотів.

Мовчки він проминув скелі і, не озираючись, рушив дорогою назад.

Розділ 6.

Останній бастіон і вода

Очерету голови схиляю,

тривожно завиває вітер,

полум’я у згарищах співає.

Палають наші оселі,

серця наші палають,

сповнені сліз і гніву.

Морок застеляє долину,

вогонь мчить стернею,

саван укрив небо.

Удалині журавель курличе

нашу останню пісню.

Нині загинути треба.

фрагмент кірененської Поховальної пісні

Не знаю, як довго я спав. Не знаю навіть, чи я спав, чи на якийсь час помер. Пам’ятаю розмите зображення скель, каміння й кущів, що переміщалися перед моїми мертвими очима, попри те, що я лежав цілком непорушно на чомусь твердому і не міг поворухнутися. Ще я пам’ятаю нечіткі обриси дивакуватих вершників, які їхали побіч візка й мали вигляд порослих травою й гілками, замшілих снопів на струхлявілих стовбурах. Я не здивувався, як це буває вві сні. Потім я помітив, що на них було коричневе й буре вбрання, а на головах і обличчях були намотані хустки. І кінь, і їздець були накриті попоною з сітки, в яку вплели гілки і стебла трави. Вони скидалися на рухомі кущі. Однак я не знав, чи марю, чи так воно все і є насправді.

Це були лише зблиски, сни й неясне відчуття, ніби я щось бачу.

Наші викрадачі нагадували персонажів казок. Порослих травою потвор із хащів Ярмаканди. Лісовиків, яких в Амітраї називали альгалрисами. Демонів лісу. Але мій розбурханий мозок не бачив у них нічого дивного.

По-справжньому прокинувся я лише під час постою. Ми з Брусом лежали поруч, лицями до землі, у невеликому заглибленні, оточеному скелями. Був день, наші поневолювачі спали. Нарешті вони відпочивали, зіщулившись серед скель і пучків сухої трави, так що спершу я їх і не помітив.

Потім я спробував поворухнутися, і мені здалося, що моя голова розкололася на четвертинки. Мені ще не доводилося відчувати нічого подібного. Моє горло порепалося, як дно висохлої ріки, і навіть моргати повіками було боляче. Ба гірше, усе тіло затерпло і змертвіло. Я не міг зробити й поруху.

Минуло багато часу, перш ніж мені вдалося зігнути пальці, а витративши ще цілу вічність на зусилля, я спромігся змусити руку трохи посунутися. Це було ніби не моє тіло. Ніби мені причепили дерев’яний протез. Я простягнув її вперед, а потім спробував пересунути решту тіла. Я кинув на це всі свої сили і зміг проповзти.

На відстань долоні.

Хтось усією вагою сперся коліном на мене між лопатками. Перед моїми очима з’явилася рука із сірої висохлої глини, а з неї вигулькнуло лезо короткого двосічного ножа.

Далі я почув тихий звук, ніби хтось клацнув пальцями. Коліно, що притискало мене до каміння, зникло. Я з великим зусиллям обернув голову й побачив, що одна з тих істот, які щойно спали, сидить, підігнувши під себе ноги. На обличчі, що виглядало, немов це була маска з висохлого болота, блищали тільки очі. Істота піднесла руку до лиця й виконала низку швидких складних жестів. Той, хто щойно сидів у мене не спині, відповів схожими рухами пальців, після чого з іншої його руки раптом зник ніж.

Мене посадили, мовчки підсунули дерев’яну миску, повну води, й поквапили рухами голови.

Я випив. Якби я міг дістатися до найбруднішої багнистої калюжі чи качиного ставка, я теж пив би. Вода текла висохлою долиною горла з болем, ніби прокладала собі нове русло.

Мені дали ще одну миску, а коли я спорожнив і її, відчув, що мій язик німіє. І це було останнє, що промайнуло в моїй голові, перш ніж я перекинувся на бік, як мішок.

Прямо в пітьму.

Я не знав, як довго я мандрую, немов клунок, закинутий на підводу, у супроводі химерних німих примар. Спочатку вони їхали, здається, лише ночами. Потім безперервно і вдень, і вночі. Жодного разу жоден із них не озвався навіть словом. Котроїсь ночі я опритомнів на кілька секунд, коли лив дощ, і зміг прополоскати горло справжньою водою.

Тоді, перш ніж знову провалитися в хворобливий сон, що був схожий на смерть, я побачив, як альгалрис, який їхав поруч, відкинув з голови сітку, розмотав звій з бурої хустки й виставив обличчя під дощ. Вода змила зашкарублу маску, відкриваючи звичайну людську шкіру, і він здався мені схожим на Ґюльдея. Малого, худого прониру, який продав мені рибу. Це була лише мить. Вершник швидко замотав голову й лице хусткою, після чого накинув на голову кошлату від гілок і висохлої трави сітку, щоб знову стати лісовиком.

Десь тоді ми з Брусом почали приходити до тями по-справжньому, але ми були ще надто хворі, щоб бодай подумати про втечу Ми лежали на невеличкому возі, навантаженому мішками, слабкі, як немовлята. Навколо воза їхало шестеро дивних вершників, позаду ступали двійко незапряжених коней.

Знову моя голова розколювалася від болю, усе тіло заніміло. Але коли ми тільки почали рух, візник прив’язав повіддя й заліз на підводу, щоб нас зв’язати — одного, потім іншого, швидко й безпристрасно, ніби готував худобу на ярмарку. Не надто брутально, але рішуче. Між петлями, затягненими на щиколотках і зап’ястках, залишалося по шматку мотузки. Ми могли сідати й рухатися, але тільки невеличкими кроками. Та гірше було те, що шнур був зв’язаний так уміло, що я взагалі не бачив вузлів, а при найменшій спробі виплутатися з пут, вони одразу ж затискалися.

Я не мав поняття, де ми. Віз котився греблею через величезну порожню водойму, що тягнулася аж до горизонту. На гілках дерев висіли гірлянди висохлих водоростей, а з болотяної води де-не-де стирчали дахи халуп. Ми їхали краєм багна, серед твані і скель, трактом, що підіймався дедалі вище, до віддаленого хребта понурих невисоких гір. День був похмурим, тож я навіть не бачив, в який бік ми прямуємо. Угорі металися зграї чорних птахів зі страхітливим криком.

Вершники не зупинялися ні на мить. Я бачив, як один раптом перекинув ногу через спину коня, став на одне стремено й помочився, не зсідаючи з сідла.

Я навіть не знав, як довго ми вже їхали. Два дні? Десять? Я тільки розумів, що я досі отруєний, голова в мене болить так, ніби її розчавили і водночас я вмираю від голоду. Химерні вершники втамовували голод під час їзди й один із них, не промовивши і слова, кинув нам бурдюк з водою та якийсь згорток. Брус підхопив бурдюк і так, як раніше в храмі, спершу обережно вмочив язика. Однак цього разу вода була не отруєна. У згортку ми знайшли кілька смужок солоного, сушеного на диму м’яса, шматок вудженого сиру й висохлі скибки хліба.

Ми поділились і пожадливо з’їли все до останньої крихти.

— То все ж вони їдять м’ясо, якщо треба, — кинув тихо один із викрадачів. Це вперше хтось із них озвався хоч словом.

Я не відповів.

За якийсь час чоловік, який їхав поруч, нахилився в сідлі й жбурнув нам два зсушені, зморщені плоди, які дістав звідкись з-за пазухи.

— Прожуйте поволі, — наказав він. — Вони дуже кислі, але голова перестане так боліти. Більше ми не дамо вам мертвецької води, інакше ви не виживете. І так доведеться померти, але лиш тоді, як буде пора.

Потім ми знову мовчали. Сиділи обидва нерухомо затиснені між мішків, Брус обережними рухами пальців вивчав переплетіння мотузки, тож я намагався взагалі на нього не дивитися.

Я дивився на море багна, що сягало горизонту й виглядало так, ніби впало з неба і вкрило всі околиці: і покручені мертві дерева, на яких розвівалися клубки водоростей, і скупчення птахів, що пообсідали здуті тіла мертвих буйволів, які виступали над болотом, немов маленькі пагорби. Я жував твердий і волокнистий плід, який мені дали. Він справді був страшенно кислим, але здавалося, що біль таки почав слабшати.

В одному місці болото поглинуло ціле стадо, там виднівся ліс рогів і задерті голови з розтуленими в жаскій гримасі писками, ніби буйволи скам’яніли за одну мить, коли їх залив глей. Також я бачив постаті людей із ціпками в руках, які стирчали з мулу подібно до нерухомих статуй.

— Колись тут були села, стада й сади, — сказав той, який дав нам плоди. — Але коли настав гнів вашої Матері і на Внутрішнє Коло звалилася засуха, сюди прийшли жахливі, ще не бачені бурі й грози. З гір лилися водоспади багна. Мало хто вижив. Вони пішли, а тепер їх вислали на храмові поля рубати висохлу землю на славу вашої богині.

— Ми не визнаємо Підземну, — відказав я.

— Досить! — гаркнув інший їздець. — Годі вже цих балачок. Це не люди. Вдягнути мішки!

Я намагався боронитися, хоча це не мало особливого сенсу. Візник ударив мене раз, коротко, прямо в черевну ямку, що мені аж перехопило подих, після чого накинув мішок, що сягав аж до ліктів, і затягнув його мотузкою, ще й копняком перекинув мене на обличчя. Далі я ще почув шпортання й приглушений зойк Бруса.

Решту шляху я провів сліпцем. У темряві й духоті, спроможний тільки слухати.

Охриплі крики птахів, завивання вітру, часом пирхання коней і тихеньке поскрипування добре змащених осей воза. Нічого більше.

Навіть не знаю, як довго це тривало. Я лежав, охоплений страхом, безсиллям і мороком. Мені здавалося, що минула вічність, хоча насправді ми мабуть дісталися на місце ще того самого дня, вночі.

Нам веліли злізти з воза, не знімаючи мішків, і повели стрімкою кам’янистою стежкою під гору. Рішуче, жорстко і мовчки, так само, як вони робили все решту. Не важливо, чи були ці люди розбійниками й бунтівниками, здається, вони не служили на боці пророчиці. В мені по черзі зароджувалися то надія, то цілковите пригнічення.

Ми пнулися високо, спотикаючись і падаючи на гострі скелі. Хтось послабив мотузку, що стягувала мішок унизу, тож я міг бачити землю під ногами й, роблячи маленькі кроки, наскільки мені дозволяв шнурок, брести угору, вже щомиті не падаючи.

Коли ми нарешті перестали підійматися, я повалився зовсім без сил. Ледь дихав і відчував біль у грудях, коли мене врешті-решт протиснули кудись через вузький отвір і стягнули мішок із голови.

Але це мало що дало, бо в приміщенні теж панувала непроглядна темінь.

Я обережно обмацав стіни, абсолютно гладкі й холодні, немов відполірований камінь. Підлога була такою ж, ще й круглою, ніби я сидів на дні висохлої криниці. Однак я не знайшов дверей, крізь які мене проштовхнули. Нічого, тільки гладінь скелі.

Потім я сидів і обмацував ремені, намагаючись вгадати, як вони розв’язуються. Вузли здавалися магічними. Коли мені вдалося їх послабити в одному місці, вони затягувалися в іншому. У мене складалося враження, що вони не мають ні початку, ні кінця.

На це заняття я витратив багато часу, бо на дні криниці мені не залишалося нічого іншого, крім пітьми, пучок пальців, що досліджували ремінці, й заплутаних пут навколо моїх щиколоток і зап’ястків.

Мене це дратувало, бо лісовик, який мене зв’язував, тримав у руках звичайний, не надто довгий шматок мотузки і переплів його швидким рухом, навіть не задумуючись.

Я знав, що по мене прийдуть. Нас не везли так далеко тільки для того, щоб ув’язнити й заморити голодом.

Зрештою, завдяки терплячості й копітким зусиллям, ніби це було мистецтво лічби без чисел, я знайшов спосіб. Так, як знаходиш спосіб виграти в тарбісс, і мені вдалося поволі, раз з одного боку, раз — з іншого, поступово послабити вузол, що стягував зап’ястки.

Я звільнив руки і ноги, а переплетений шнур у моїх долонях раптом розплутався, перетворившись на звичайний шматок ременя. Звичайний, із двома кінцями.

Далі я сидів, спершись об увігнуту стіну, й коли минуло вже багато часу, високо над головою я побачив зорі. Дрібні, срібні іскорки, що мигтіли в чорноті.

Я справді був на дні криниці. Тож я дивився на зірки, як у них віками вдивлялися кірененські ченці. Десь між ними в оксамитовій пустці був Шлях До Творця. Шлях, яким відійшли всі, кого я любив. Мати, батько, мої брати, Аїна, Фіалла, Тахела, Ірісса. Ірісса, яка віддала за мене життя. Ремінь.

Я бачив їхні обличчя серед пустки, одне за одним. Сидів на дні кам’яної криниці, десь серед пустирищ Північного Сходу, шепотів імена моїх близьких і плакав.

Уперше я оплакував їх по-справжньому. Я не зміг зробити цього раніше і боявся, що коли настане день, то вже можу не встигнути. Ніби я їх зрадив би. Вони відійшли б забутими, без жодної сльозинки того, хто мав би нести їх у своєму серці.

Я сидів так довго, поки чорне небо над головою не почало бліднути й сіріти. Я чув, як там, зовні, до життя прокидається багато людей. До мене долітали голоси, поревування тварин, кроки. Круг неба врешті-решт затягнувся блакиттю, а я й далі сидів у пітьмі криниці й чекав.

Невидимий вхід раптово прочинився прямо за моєю спиною. Без жоднісінького звуку, ніби стіна в цьому місці просто зникла. Я упав навзнак і хтось схопив мене за комір. Мене зненацька витягнули на різке сонячне світло, яке тут же мене осліпило.

Мені викрутили руки й поволокли так швидко й упевнено, що я не встиг нічого зробити. Я тільки біг, зігнутий удвоє, засліплений сонцем, не знаючи, куди. Під моїми ногами скеля була рівною й гладкою, як відполірованою. Без жодних плит чи каміння. Просто одна велика й біла поверхня.

Я бачив усе в дивних раптових зблисках, немов уві сні. Що ми на гладкому плато, що віддалік видно болотяну рівнину. Що над нами здіймається ще один масив.

Що солдати носять куртки у кольорах різних тименів, а на щитах не видно знаку Підземного Лона.

Потім був вузький стрімкий коридор зі сходами, краєчки яких згладилися віками використання.

Мені весь час викручували руки, чиясь долоня торгала мене за комір, і якби я не перебирав ногами, мені б висмикнули передпліччя з суглобів, як виламують стегенце печеної птиці.

Нагорі простягалася ще одна біла площина, також рівна, як стіл, і я подумав, що це мабуть одна з таємничих прадавніх руїн, які часом знаходили на пустищах.

Посередині здіймалися прастарі сліпучо-світлі будівлі, більшість із них були схожі на кулі для гри. Ідеально круглі й білі. Часом вони ніби частково виринали, часом лежали на кам’яній плиті, часом височіли над нею на товстих, також білих стовпах.

Мене повели до однієї з будівель, перед чорним круглим отвором якої стояло двоє солдатів у шоломах і зі списами.

Вони тримали круглі щити, на яких не було ні номера тимену, ні його герба. А потім мене заштовхали всередину.

Я чекав темряви, але всередині було світло, ніби округла будівля була збудована з молочного скла. Там не було ні вікон, ні каганців, лише ясне світло, ніби пітьма, яку я пробив головою, була якоюсь завісою.

Посередині круглої підлоги стояв невеличкий столик, за яким на низькому ослінчику сидів немолодий лисуватий чоловік із пронизливими очима й попивав відвар із миски.

— Вітаю, мандрівнику, — промовив він. — Ох, відпустіть його!

Я дивився на нього ошелешено. На чоловікові була куртка з клановими облямівками й кірененський ніж біля пояса, він пихкав короткою люлькою з кам’яною чашею і пласким дерев’яним мундштуком.

— Сідай, хлопче! — він глянув на мене уважніше. — Святі стихії... Скільки ж тобі років? Шістнадцять?

Я підтакнув.

— Клята війна. У мене був син твого віку. Нас розділив Вогонь Пустелі. Я не знаю, чи він живий. Чому тебе так волокли? Ти побив когось із них?

Я заперечив.

— Сідай! Напийся відвару... Зараз я велю принести сніданок і миску. До речі, чим ти снідатимеш?

— Перепрошую? — я досі був надто ошелешений, щоб зрозуміти, що він має на увазі.

— Сніданок, хлопче. Ця проста вранішня трапеза, завдяки якій розумієш, чи опинився ти серед цивілізованих людей чи серед варварів. Добре це місце чи лихе. Якщо десь не їдять сніданку взагалі чи доїдають рештки з вечері, це не добре місце. Якщо ж десь не можна чогось споживати чи робити різних буденних справ, то ти опинився під правлінням тиранів, і це буде ясно вже якраз за сніданком. Якщо боги чи королі втручаються навіть у те, чим проста людина живиться вранці, то вони, без сумніву, втручаються у все, і важко буде жити в такому місці. Моя тобі порада: опинившись у чужих краях і серед чужих людей, спершу придивися до сніданку. Якщо там можна добряче поїсти, випити миску відвару й закурити люльку бакхуну, ти опинився серед добрих людей. Якщо ніхто не дивується, що після сніданку до люльки ти візьмеш келишок пряного пива чи амбрії, ти — між порядних і вільних людей. Якщо навіть цього не можна, краще тікай, якщо тільки зможеш. Це значить, що говорити й думати там також не можна. Нам належить стільки свободи, скільки стосується нас самих. Коли й цю у нас відберуть — невдовзі обернуть нас на тварин. Ми їмо різні речі. У нас немає упереджень, хоча кажуть, що вранці слід їсти легкі харчі. Білі. Молоко, сири, хліб, яйця, холодне м’ясо чи рибу, пасти, фрукти. Хто чого забажає. Але ми — потвори. Ми поневолюємо своїх жінок і загарбуємо собі добро землі. Нас хапають і мордують у вежах або женуть на поля, щоб ми працювали, поки не впадемо від виснаження. Амітраї споживають лиш те, що їм дозволяє Кодекс, залежно від касти. Тільки б залишатися живим. Військо може навіть куштувати м’ясо, хоча рідко й не обов’язково на сніданок. Отже, що мені веліти принести? Чи воду й розварену ДУРРУ навіть без дрібки солі й молока? Суху скибку хліба? На тобі вбрання сіндара. Тож ти богобоязливий амітрай. Слухняний і вірний традиціям, із непоганим походженням, хоча й не обов’язково багатий. Але погляньмо у згорток...

Він розгорнув рулон на столику й показав на щось цибухом люльки.

— Дослівно за мить до того ти був жерцем. На касту вище. Насправді ж тільки адептом, але завжди Просвітленим. Чи відомо тобі, що в цьому разі в дорозі тобі можна споживати навіть квасолеве печиво й пити розведене молоко? Тож який замовити сніданок, хлопче? Для сіндара чи жерця?

— Я — чиновник п’ятого рангу, сітар-паган. Убогий сіндар. Хочу повернутися до рідного дому. До приходу пророчиці я жив у Мара-нагарі і їв різні речі, не тільки те, що велить Кодекс. Це були інші часи. Де мій дядько? Дозволь мені його побачити.

— Твій супутник ще не прокинувся, — повідомив чоловік. — Поснідаймо поки. Ви незабаром напевно побачитеся.

Я відчув судому страху. В уривчастому тоні мого безтурботного на вигляд співрозмовника було щось зловісне. Невже Брус уже мертвий? Отак просто?

— Він дуже цікава людина, хлопче. Твій дядько — жрець високого рангу? Ви їхали возом, а коли на вас напали, ви вбили шістьох озброєних людей. А потім раптом переодягнулися в одяг сіндарів. Чому? Якщо ти, як ти кажеш, чиновник нижчого рангу, чому ти подорожував у вбранні слуг святині Праматері?

Я сперся кулаками об землю й торкнувся чолом підлоги.

— Сітар-паган... Мій дядько нездужає. Коли він прибув за мною у Маранагар, дорогою підхопив болотяну гарячку. Часом його зморює хвороба, і тоді він не тямить, що робить. Цих жерців убили на тракті. Ми натрапили на віз і трупи. Дядько вперся рогом, що це знак від Праматері, й переодягнувся в храмовий одяг. Вперся, що тільки так ми перейдемо через міст у Аширдимі. Тому ми потім викинули вбрання.

— Як тебе звуть, хлопче?

— Мене звуть Арджук Гатармал, сітар-паган. Я родом із Камірсара. Дядько називає мене Тендзин Бирталай.

— Випий відвару, Арджуче. Твій дядько — це ще й неймовірна людина. Він подорожував до столиці аж від Камірських гір через країну, спалену найбільшою за останні покоління засухою, і попри це підхопив болотяну гарячку. Де ж він знайшов болота за такої погоди?

— Я не медик, сітар-паган. Але дорогою він міг напитися гнилої води. Імперські попереджали, що в такій воді живуть хвороби.

Чоловік нахилився й налив мені відвару у миску. Клуби диму з його люльки ледь пахли амбрією й вудженими сливами.

— Звідки у вас ціпок шпигуна, Арджуче? Це рідкісна річ, важко її купити собі на базарі, навіть якби ще існувала нормальна торгівля. А також важко навчитися ним битись. Чи це входить у навчання чиновника шостого рангу?

— Мій дядько служив у важкій піхоті. Навчав мене битися ціпком, бо дороги небезпечні. А палиці були на возі жерців. Ми не знали, що це ціпок шпигуна. А я — чиновник п’ятого рангу, не шостого. Я вмію читати й писати.

— Але твій дядько, солдат важкої піхоти, убив трьох людей, зокрема одного стрілою звіддалік. Ти ж убив двох у боротьбі, маючи лише цей ціпок. В якийсь момент ти був навіть без нього. Голими руками проти двох лучників, а твій дядько орудував тільки залізним амулетом на ланцюжку. І ти добре знав, де знаходиться лезо списа, а де — меч. Ким були ті нападники?

— На возі була залізна скринька, сітар-паган. Розбійники про неї знали, ми — ні. Але всередині було щось страшне, що наклало закляття на всю околицю. Я сам бачив.

Занесли тацю зі сніданком. Квашені овочі, солоний сир, хліб, молоко. Кілька смужок сушеного м’яса. Я узяв миску з горіховим відваром і відпив ковток.

— Давно ти не їв доброї їжі, хлопче. Довго ти в дорозі?

— Я втратив відчуття часу, сітар-паган. Ми втекли з Маранагару в ніч, коли повернулася стара віра, а військо перейшло на бік Підземної Матері. Довбанкою по ріці. Потім ми багато днів подорожували пішки.

— Ви втікали зненацька?

— Так, але ми все одно мали виїхати того самого дня. Дядько приїхав по мене, бо захворів мій батько. Тому у нас були подорожні папери.

— У вас були подорожні папери, але попри це ви воліли рухатися окільними шляхами, оминати пости й перевдягатися у жерців?

— Папери нам видали до перевороту, пане. Ми не знали, чи вони дійсні. Те саме з паспортами. Вони ще імперські.

— Але за панування нещасного імператора можна було подорожувати без паперів, синку, — мовив чоловік сумно. — Звідки двоє сіндарів могли знати, що раптом повернеться Кодекс Землі?

Це було ніби якась гра. Чоловік ставив невинні запитання, а я весь час мав відчуття, що він заганяє мене в кут.

— Коли випадає жити в часи засухи в Маранагарі, — відказав я поволі, — то такі речі відчуваються в повітрі. Ми боялися. Ми — бідні люди. Жерці залякали всю місцевість. Часом стояли на заставах. Ми пішли до храму й оформили папери, як у давні часи, бо якби ми просто пішли, ті на заставах подумали б, що ми зневажаємо Кодекс і науку пророчиці. Що прислужуємо імператорському закону.

Чоловік усміхнувся. Потягнувся до коша, що стояв поруч зі столиком, і витягнув Око Півночі. Я розтулив уста, але не встиг нічого сказати.

— Якщо я зараз запитаю, що це таке, почую у відповідь: «Ох, це зберігалося в нашій родині багато років. Належало ще моєму дідові, який торгував із подорожніми з пустельних караванів». Я запитаю, як сіндар міг опуститися тоді до торгівлі, а ти, присоромлений, на це відповіси, що в пустельних поселеннях усе підлягає трохи іншим законам, вони далеко від Внутрішнього Кола і треба якось виживати. Їж, хлопче. Тобі часто доводилося їсти піренейські харчі?

— Ні, сітар-паган.

— А все одно ти знаєш, що квашена кулявка не смакує з сиром, зате чудово пасує до м’яса. До сиру ти собі взяв посічену руціж. Я б і сам так зробив. Ти знаєш, що з легкістю міг би вдавати кіренеця? Ця легкість, з якою ти береш м’ясо... Можна було б подумати, що ти ніколи не чув про те, що хто їсть тіла дітей землі, у того застигає кров. Їж, хлопче, їж.

Я поглянув йому прямо в очі.

— Я не вдаю кірененця, сітар-паган. Не знаю, навіщо нас викрали. Будь ласка, дозволь нам піти додому. Я не їв кілька днів, от і все.

— Їж, хлопче, їж. Треба радіти кожній добрій миті, яку ми проживаємо на світі. Треба цінувати, що світ Творця ще має для нас такі миті, попри те, що на ньому так багато людей. Треба цінувати дрібниці. Зараз ти снідаєш, а невдовзі не зазнаєш нічого, крім болю і мук. Такий він, цей світ, і нічого з цим не вдієш.

— Я не брешу, сітар-паган, — сказав я ще раз із притиском. Мій співрозмовник був простодушний і приязний, та попри це викликав у мене жах. Після його останнього речення я почав справді боятися.

— Та брешеш, мій сердего. Брешеш у кожному реченні, і тобі добре вдається. Тебе навчили, як вигадати легенду. Бачиш, хлопче, у кожну річ, яку ти мені сказав, легко повірити, але у всі нараз — уже ні. Буває так, що навіть найкраща легенда не допоможе. Хоча б така дрібниця: ти — сіндар. Твій дядько старший, тому ти повинен беззаперечно його слухатися. А попри це, коли ви побоюєтесь, що хтось вас може отруїти, твій дядько пробує воду, немов слуга? І так далі, хлопче. Не можна перехитрити біль. Не можна його перечекати. Це буде не так, ніби тебе б’ють чи відрізають палець. Це страшний біль, але його можна стерпіти. Особливо, якщо глибоко у щось віриш. Але те, що трапляється за таких обставин, як твої, виходить за межі розуміння. Тобі повинні були це сказати. Справді повинні були. Ніхто цього не витримає. Усе, що ти можеш зробити, це уберегти себе хоча би від частини того, що буде. Смерть — ще не найгірша річ, хлопче. Зараз тобі здається, що так, але на жаль, ти сам зрозумієш, що смерть може бути винагородою.

— Яка різниця, сітар-паган? — запитав я.

— У чому, хлопче?

— Між людьми. Амітраями і кіренецями. Дикими кебірийцями і кірененцями? Між жерцями Праматері, які годують її статую, і гордими кірененцями, які викрадають людей на дорогах, щоб їх замучити?

— Необхідність, синку. Нас небагато залишилося. Ми втікаємо, звідки це можливо, але нас і так небагато. Амітраї можуть повернутися до старої віри, можуть сидіти тихо й бути слухняними. Але нас мордують без жалю. Є осади, в яких кірененців убивають до останнього. Навіть немовлят. Ще до того, як прозвучить наказ. Йдеться про те, щоби позбутися навіть сліду клятої династії Тенджарук. Це роблять їхні сусіди в надії, що тоді їх самих залишать у живих. Зі страху. Вони не знають, що їхнє надаку ніколи не насититься. Що коли не стане нас, воно охоче з’їсть власних дітей. Мало хто вцілів. А якщо вдасться здійснити те, для чого тебе прислали, не залишиться нікого. Адже я не питатиму, що ти мав зробити, подорожуючи на окраїну імперії як сіндар чи жрець, натренований для того, аби будь-якої миті міг удавати ще й кірененця. Це ж зрозуміло. Ти мав нас знайти. Мене лиш цікавить, скільки вас іще таких. Таких, як ти. Скільки таких сіндарів, кірененців і жерців водночас, які знають усі звичаї імперії, майстерно володіють ціпком шпигуна, отрутою і лезом. Адже ми ширимо про себе чутки. Хочемо, щоб люди мали про що думати й куди тікати, якщо зможуть. Однак ми не хочемо, щоби було відомо щось конкретне. Ні, поки ми не будемо готові. Тому ми вдаємося до варварських методів тільки тоді, коли немає іншого виходу. Так, як і маленький худий пес, який, коли його загнати в глухий кут, спроможний навіть убити. Бо він наляканий, а позаду в нього стіна. І ми добре знаємо, що спаплюжимо власну долю і долю власних дітей. Що щось подібне означатиме спадкове прокляття. Але ставка — це винищення недобитків, які перебувають у цьому таборі, і тих небагатьох, які до нас продираються. Тільки так. Ті ж удаються до таких методів з найменшого приводу або і щодня. Ось і вся різниця, хлопче.

— Але ж навіть якби я був шпигуном, який вас переслідує, я не знаю, де я.

— Бо ми самі тебе привели. Якби ти потрапив сюди, як інші біженці, якби сам нас знайшов, ти би знав. Але скільки таких іще, хлопче? Скільки? Куди вони мандрують?

Запала страшна тиша. Якусь мить я гарячково думав, що сказати, але в моїй голові була пустка. Звідкілясь здалеку до мене раптом долетів крик. Жахливий голос, який здався мені знайомим. Він звучав, як голос Бруса.

Цілком несподівано мій череп прошив короткий різкий біль. Немов удар блискавки. Я скрикнув. Хотів поворухнутися, озирнутись, але не міг. Моє тіло було, немов статуя. Я відчував його, відчував кожен м’яз, але воно не рухалося.

— У твоєму черепі стирчить шпилька, хлопче, — мовив чоловік і долив собі відвару. З-за моєї спини беззвучно з’явилася якась людина у вільному чорному вбранні з каптуром. Людина з ніччю замість обличчя. Вона виглядала, немов клаптик пітьми, купка попелу. Як оживлений рухливий плащ. Вона поставила на столик велику чашу, повну тонких, ніби волосина, блискучих дротиків. Я побачив дуже худу жилаву руку кольору міді, вкриту неглибокими шрамами.

Мій співрозмовник вийняв одну з голку й показав мені.

— Однієї її майже не видно. Вона тонка, немов павутинна нитка, а все ж твердіша за сталь. За діамант. Проходить у череп, як у яблуко. Одна з них зараз глибоко сидить у твоїй голові. Тут.

Він торкнувся своєї голови позаду, одразу над карком. Чорна примара вибрала жменьку лискучих голок і обережно вклала їх між пальцями однієї долоні.

— Тому ти не можеш поворухнути нічим, окрім очей, губ і язика. Можеш тільки говорити й дивитися. Саме проникнення голки не дуже болюче, — зітхнув він. — Річ у тім, куди її вставляти. Він, цей чоловік у каптурі, це кебіриєць. Його звуть Н’Ґвемба Асані. Зазвичай цими голками він лікує, але йому також відомо, де в голові людини живуть біль, смуток, жах і страх. Відомо теж, де є те почуття, ніби твої очі залило киплячою олією або ніби твою ногу поїдають комахи. Досить встромити голку. Він зараз сидить за тобою, і вже встромив шість. Незабаром ти виглядатимеш, як їжак. А потім йому достатньо буде торкнутися котроїсь із них, і ти почуватимешся так, ніби тебе поховали живцем, а за мить — ніби ти мусиш дивитися, як ґвалтують твою маленьку донечку. І так далі, безкінечно. Це немов гра на сітарі. Сітарі страждання. Муслін із кебірийським каптуром йому не для того, щоб тебе налякати. Він для того, щоб ти не бачив, як Н’Ґвемба плаче. Не скажу, що він страждає так само, як і ти, бо це неправда. Ніхто не страждатиме так сильно.

Якби я був скутий просто ланцюгами, гадаю, я би їх розірвав. Але це були не ланцюги. Це тонка, ніби волосина, срібна голка, яка стирчала в моїй голові. Я сидів нерухомо, схожий на статую, але в думках метався, як божевільний, кидався, як одержимий страхом, конаючий кінь.

А потім Н’Ґвемба легко торкнувся однієї з голок.

Тієї, в якій жила жалоба по коханій жінці. Світ, який перестав бути світом, а став непідйомним тягарем. Порожнім спопелілим місцем вигнання.

І тієї, в якій жив вогонь, що палав глибоко в нутрощах. Жменя проковтнутих гарячих вуглин, сморід спаленого волосся, відгомін скреготу зубів по склу. Крик немовлят, які згорають живцем.

Мій власний крик ніби розірвав кам’яну баню...

— Ми, кірененці, віримо, що така дія лягає прокляттям на життя людини, — прошепотів чоловік. — Це називається ґo-ганмі. Борг кривди. Я заплачу за те, що тобі зробив, потім заплатять і мої діти. Аж поки кривда не буде врівноважена. Я заплачу жалобою, хворобами й горем. Але може, завдяки цьому виживуть кірененці. Може, вони не будуть винищені тільки тому, що не вірять у Підземну й суть того, що все має стати єдиним. Може, вони зможуть захистити своє право жити по-своєму. Це моє аґірано, мій обов’язок, який я сам на себе поклав. Пробач мені. Тепер скажи, скільки вас?

— Я — не шпигун храму! — волав я на все горло. Думка про те, що чорна істота, що сидить за мною, піднесе руку до моєї голови, наповнювала мені безумством. — Я — не кірененець! Я — імператор!

Чоловік за столом болісно скривився, похилив голову й заплющив очі.

І тоді Н’Ґвемба знову ледь торкнувся кількох голок.

Біль — це немов темне, чорно-червоне сонце. Огидне, мале сонце, яке не освітлює пітьми. Воно вічне. І смердить.

Як ти мав повідомити храм?

Скільки ще таких, як ти?

Де ти про нас чув?

Що ти мав зробити, діставшись сюди?

— Вийми голки, Н’Ґвембо, — сказав чоловік утомленим тоном. — Вийми всі, крім тої, яка не дає йому рухатися. Але встроми ще дві. Даруй йому спокій і забери можливість відчувати біль. Я більше цього не витримаю. Я поставив усі питання по три рази. Досить. Не знаю, як вони це зробили, але навіть я вже не витерплю більше ґo-ганмі.

Він потягнувся до паса й вийняв свій клановий ніж.

— Досить, хлопче, — прошепотів. — Це кінець. Більше не буде болю. Я старий, слабкий і більше не витримаю. Я підвів свій народ. І підвів тебе, бо намарне тебе мучив.

— Досить! — це кричала ще одна людина без лиця, яка з’явилася раптово, ніби виросла посеред приміщення. Однак ця повністю складалася з лискучого панцира. Це була ніби істота з рідкого заліза. — Досить цього божевілля! Ти накликаєш прокляття на нас усіх!

— Це не божевілля, превелебний, — мовив чоловік, обвиваючи долонею кулак і схиляючи голову. — Війна жорстока. Як для нас, так і для них. Ми живемо світом, а не небесами. Якщо цей бідний хлопець зробить те, до чого його готували, вони виб’ють нас до одного. Разом із твоїми сиротами. Ніхто не вийде живим.

— Вийми голки, — різко наказав чоловік у сталі. Його вбрання складалося з дрібних кілець і вкривало все тіло, закриваючи й обличчя. Я добре його бачив, продовжуючи сидіти, як статуя. За останні хвилини я вже помер від болю й горя, потім почав мріяти про смерть, а потім закохався в неї. Дослівно так, як той і казав. Я весь час чекав її леза, як поцілунку коханки. Не знаю, чому я бачив усе так чітко. Відчував тягар кожного кільця, що блищало на тілі прибулого. Кожної ланки його довгої, аж до підлоги, кольчуги.

— Вийми голки й допоможи йому прийти до тями. Хай йому дадуть інше вбрання й воду. Хай умиється. Хай вип’є амбрії. Коли до нього повернеться розум, нехай його приведуть до тохімона. І хай більше ніхто не посміє його хоч якось скривдити.

— Превелебний... — перебив його рішуче чоловік. — Це...

— Це не шпигун! Це той, про кого я бачив сни! Я чекатиму. Коли хлопець опритомніє, я сам його відведу. Ти ж припади на лице й молися до своїх предків, яких ганьбиш!

Кебіриєць виймав голки одна за одною. Приносив мені цим полегшення, але все одно щоразу, як він підносив руку до моєї голови, мене прошивала судома жаху. Коли він вийняв останню, я абсолютно безвільно повалився набік.

У мене був просякнутий потом одяг, я помочився в штани й увесь тремтів. Тільки через деякий час я спромігся поворухнутися. Звівся на коліна.

— Як тебе звуть? — запитав я чоловіка за столом. Я не впізнав власного голосу. Він був ніби пошкрябаний.

— Я — Вузол, син Пташника. Родом із клану Води.

— Коли війна закінчиться, сину Пташника, коли кірененці будуть вільні, я знайду тебе і вб’ю..

— Те, що ти казав у муках...

— Так. Я — кай-тохімон клану Журавля, з амітрайським іменем Теркей Тенджарук, володар Тигрячого Трону. Палаючий Стяг, Господар Світу й Перший Вершник. Але я знайду тебе не як імператор. Я знайду тебе як Стовп, син Списника. Я прийду до твого дому зі знаком помсти, намальованим на обличчі власною кров’ю, з ножем у руці. Встромлю на твоєму подвір’ї прапорець клану Журавля й уб’ю тебе біля ніг твоїх дітей.

— Я мрію про те, щоб так сталося, сину Списника, — відповів він, схиляючи голову. — Якщо цей день настане, це означатиме, що я здобув перемогу й та жорстокість, до якої я вдавався, не була марною.

— А поки дай мені воду і одяг, — буркнув я, дивлячись на свої долоні, які досі тремтіли. Мені здавалося, що я ще ніколи не був таким утомленим. — А потім іди звідси. Не хочу тебе бачити.

Вузол прислав не тільки воду, а й двох невільниць, які принесли відра, рушники й миску мильнянки. Коли вони прийшли, я сидів зіщулений, дрижав і плакав. Вони дуже делікатно помили мене, цілком байдужого й безвольного. Коли одна з них висушила мою голову рушником, я побачив на ньому маленькі краплі крові. Сліди від уколів, крізь які тоненькі жала потрапили в мою голову.

Далі дівчата принесли пов’язку, сорочку, штани, куртку й черевики. Кірененське вбрання, якого я не мав на собі, відколи згорів мій палац.

Чоловік у вбранні ченця-воїна сидів перед банею у позі медитації з похиленою головою і не рухався.

Він чекав на мене. А потім підвівся, спер свою глефу на плече й мовчки повів мене через ідеально рівне плато, між двома рядами кланових прапорців, що тріпотіли на вітрі.

— Нікому не кажи, хто ти, — озвався він. — Ні мені, ні тохімону. Ти — Носій долі, і дуже легко можеш змінити те, що має статися.

— Що ж тоді я маю казати?

— Правду. Але тільки ту її частину, яка буде необхідна.

Командувач сидів у іншій бані під стіною на сідлі, немов на троні.

Це був худий чоловік із аристократичним обличчям і копицею сивого волосся. На ньому були штани й туніка у кольорах двадцятого тимену, на це він накинув кірененську куртку з облямівкою клану Скелі. У руці, що спиралась на стегно, він стискав чашечку, а під його ногами стояла тиква пальмового вина. Він вклав палець у рот і стурбовано обмацував зуб. У приміщенні був тільки маленький розкладний столик із розгорнутою картою і ще один, на якому стояли миски, а також кілька попон на підлозі. Під вигнутою стіною я помітив також дерев’яний вішак, на якому висіла броня важкої кінноти і старий кірененський шолом із великою бармицею, виступом спереду й нащічниками.

Я охопив кулак долонею і ледь поклонився.

— Кай-тохімоне...

Він стримано схилив голову. Я сів на попоні й охопив себе руками. Я досі тремтів і в мене стукотіли зуби. Я не хотів ні говорити з кимось, ні когось бачити. У ту мить я хотів згорнутися клубочком і плакати.

— Отже, це твій Носій долі? — звернувся він до ченця. Той кивнув головою, побризкуючи кольчугою.

— Їх мало бути двоє.

— Є ще мій супутник, тохімоне, але я не знаю, чи він живий. Будь ласка, дозволь мені його побачити. Я знаю, що його мучають кебірийськими голками, як мене!

— Я зупинив це, — мовив чернець з-за блискучої запони. — Зупинив одразу, як тільки довідався, що вивідники привели двох людей, яких схопили на аширдимському тракті. Але твій супутник — амітрай. Жрець Праматері на ім’я Ундай Чекедей.

Я покрутив головою.

— Це Брус, син Полинника. Дорогою він мусив удавати жерця Чекедея і в храмі прийняв укус дивної, зміненої силою урочища скорпениці. Це якийсь обряд. Тоді у нього затуманилось у голові. У ній поселилося двоє людей. Чекедей, якого він вигадав, і він сам. Якщо Брус помер від ваших голок... — мій голос затремтів.

Запала тиша. Чернець-воїн поліз за пазуху своєї кольчуги й вийняв невеличку закорковану тикву.

— Попивай маленькими ковтками, хлопче. Аж поки не почуватимешся краще. Твій приятель не помер.

— Кебіриєць може його вилікувати, — озвався тохімон.

— Той пес більше його не торкнеться!

— Він ні в чому не винен, — промовив чернець. — Він ніби ніж. Ножем можна пробити гнійник або прошити серце. Усе залежить від того, хто його тримає. Проклинай нас, тих, хто тримали руків’я, а не мертву сталь. Ці кебірийці на щодень лікують, і їхні голки можуть творити дива. Я знаю, що тобі важко, хлопче, але спробуй нам довіритись. У нас тут є люди, які пройшли такі жахіття, що їм відібрало розум. Мої порошки, молитви й трави не змогли їм допомогти, лише голки Н’Ґвемби повернули їм глузд і спокій. Ми займемося твоїм супутником, тим більше, що ми самі його понівечили.

— Я — Ґніт, син Коваля, кай-тохімон клану Скелі, — кинув раптом чоловік, який сидів на троні з сідла, таким тоном, ніби ми його проігнорували. — Я веду недобитки нашого народу, передовсім утікачів із різних загонів війська і трохи цивільних. Жінок, дітей і старців. Здається, що їх багато, коли всіх треба нагодувати й напоїти, але якщо амітраї нас знайдуть, виявиться, що нас лише горстка. Вузол і його вивідники стежать, щоби нас не знайшли храмові шпигуни, і вони добре це роблять. Зазвичай він не помиляється. Але мій приятель, просвітлений чернець-воїн на ім’я Морок також зазвичай не помиляється. Один стверджує, що ти — смертельна загроза і тебе треба знищити. Другий — що ти той, хто може змінити нашу долю й учинити так, що ми виживемо. Кому мені вірити, хлопче? Що ти мені скажеш?

Морок засунув руки під кольчугу й вийняв молитовний циліндр. Я дивився, як він вправно обертає кільцями, переміщаючи вкритий знаками камінь навколо осі й між кільцями, як творить новий візерунок. Якщо йому вдасться скласти каміння, можливо він зможе прочитати на них відповідь.

— Я не знаю, що означає те, що я Носій долі. Я — Стовп, син Списника з клану Журавля. У ніч, коли був скинутий Тигрячий Трон, імператор доручив мені місію. Я намагаюся її виконати. Однак я не знаю суті місії й не розумію її. Володар Тигрячого Трону велів мені просто кудись дістатися, але не дав знати, чому. Він не велів мені з кимось зустрітися чи передати якесь повідомлення, узагалі нічого. Гадаю, що оскільки Перший Вершник загинув і вже немає імператорської династії, я повинен лишитися тут. Стати поруч із тобою, тохімоне. Я — кірененець, і моє місце тут. Також я єдиний із придворних імператора. Це може допомогти зібрати більше людей під твоїм стягом, хоча би тих із клану Журавля, які вціліли.

— Імператорський двір... — мовив Ґніт замислено. Морок крутив кільцями, я чув постукування токенів. — Ніби-кірененська династія, заснована Перевернутим Журавлем. Зрадником. Династія Тенджарук. Це амітрайські справи, Стовпе. У нас, кірененців, немає однієї влади над усіма. Немає імператорів. Клан Журавля нічим не кращий за клан Пса, Криги чи Струмка. Так було колись і так стало знову. Час минає і життя робить коло. Усе змінюється для того, щоб знову стати тим самим. Я не хочу бути імператором. Я просто перший серед рівних. Польовий вождь недобитків. Але якщо ми вистоїмо, я повернуся на своє місце. На чоло мого клану й нікуди більше.

— Ми все ще існуємо, — сказав чернець, досі обертаючи в руках кільця й пересуваючи каміння. — Попри те, що нашу країну захопили, вимордували нас і виселили. Попри те, що нас зарахували до нижчих каст, змінили нам імена й відібрали нашу мову. Забрали навіть землю, а ми досі існуємо. Ми вистояли, бо багато поколінь тому відбувся обряд Запитання. Коли нас загарбали, Наконечник, син Сіткаря, кай-тохімон клану Журавля, той самий, який потім назвався Тагалдіном Тенджаруком, не зрадив. Він зробив те, що веліли йому Відуни — ті, які вижили в обряді. Йому наказали перейти на бік ворогів і створити імператорську династію. Йому чи його нащадкам. Він також був Носієм долі. Він виконав свою долю і його нащадок як імператор зміг учинити так, що ми спромоглися відродитись. Якби не з’явилася кірененська династія Тенджарук, Ґноте, ми б уже давно були безіменними, позбавленими пам’яті рабами з нижчих каст. Не було б ні кланів, ні нашої мови. Тому, що ти народився в кірененській родині, що тобі дали імена, ти мав батьків, що все життя ти носив клановий ніж і куртку, ти завдячуєш саме імператору.

Ґніт стенув плечима й випив вина зі своєї чашки.

— Може, але той час минув. Я більше не маю ні дому, ні родини. Як і ми всі. У мене залишилися тільки імена, ніж і куртка. Тепер нас переслідують і вбивають, а нещасний імператор мертвий. Для чого він може нам знадобитися? Амітраї навряд за ним сумують, а нам він не потрібен. Я з цією горсткою маю кинутися на столицю й відвоювати Тигрячий Трон? А кому він потрібен? Кого я б мав на нього всадовити? Як його втримати? Як зробити так, що амітраї відвернулися від своєї пророчиці? Нам потрібне місце, де ми змогли б жити, і це все. Якщо ти також цього хочеш, сину Списника, якщо ти кірененець і спроможний пробачити те, що ми тобі заподіяли, залишайся. Мені потрібна кожна пара рук. Кожна людина, яка не хоче жити у світі Праматері і вміє тримати меча. Особливо, якщо так велить покликання. Я довіряю Мороку. Якщо він каже, що ти — знаряддя долі й можеш дати нам вижити, то і я так вважаю.

— Досить, — перебив його Морок. — Це не так. Він може бути Носієм долі тільки тоді, коли зробить те, що йому призначене. Доля плинна, як вода чи дим. Немає однієї лінії, в полоні якої ми перебуваємо. Існують неминучі події, але їх не так уже й багато, і вони стосуються того, що має відбутися невдовзі. Він мусить зробити те, що мусить. Не знаю, що це. Але думаю, що він має вчинити згідно з волею імператора. Ти мешкав у палаці, — звернувся він до мене. — Чи були там Відуни?

— Здається, були, — відказав я. — Але я ніколи жодного не бачив.

— Я сам Відун, — пояснив Морок. — І хоч я не можу пояснити, чому, але вважаю, що в ніч бурі відбувся обряд Запитання. Я відчув це. Багато хто тоді загинув. Спершу від сили обряду, потім — від мечів. Коли справи стають остаточними, можна спробувати знайти відповіді — так, як вчинили після поразки у Долині Чорних Сліз. Коло з’єднаних Відунів тоді стає на мить єдиним, потужним розумом. На хвильку відкриває стежки майбутнього, пізнає те, що приховане. Багато хто з них гине, багато хто розплачується божевіллям. Відповідь же не завжди зрозуміла. Вона — як наказ юнакові, щоб він без причини помандрував кудись на край світу. Річ у тому, що лише тоді, як ти туди дійдеш, з’ясується, чому і для чого. Чи для імператора такі накази були буденністю?

— Ніколи, — мовив я. — Кожен із його людей завжди знав, що має робити і навіщо.

— А куди ти хотів дістатися? Коли мандрував аширдимським трактом.

— До містечка Нагільґил, поблизу Саураґара. У Ерг Окраїни Світу.

— Туди ти й маєш вирушити. А ми повинні зробити все, щоб ти туди дістався. Тут ти не можеш залишатися. Є ще дещо, тохімоне.

— Щось, що ти побачив у своїх мареннях, у візерунках диму й плинній воді? — запитав Ґніт.

— Так. За ним іде смерть. Я бачив її в мареннях. Вона йде за ним услід і вона вже недалеко. Однак я не знаю, що це значить.

— Смерть іде за нами всіма. Іноді вона стоїть на самому порозі. В цьому немає нічого нового. То що ти пропонуєш?

— Давай вилікуємо його супутника. Спорядимо їх у дорогу й дамо кількох людей, які проведуть їх у Нагільґил. Якнайшвидше. Провідників і оборонців. Хай вони не блукають і хай ніхто не стане в них на шляху. Вони мусять дістатися туди, куди мусять, і то якнайхутчіше.

— А яка з цього користь? Особливо для тих, які залишаться тут?

— Може, ми довідаємося, коли він потрапить туди, куди має потрапити. Так уже буває з обрядом Запитання. Може, він має там когось зустріти. А може, просто зачепить камінчик, який потім стане лавиною. А може, стане іскрою, яка спричинить пожежу. Відповідь, яку отримали Відуни, — це не пророцтво. Це шанс. Можливо, надто маленький. Але нам потрібен будь-який.

— Тому я маю віддати йому пару безцінних людей і випровадити на край пустелі, попри те, що він сам не знає, навіщо й чому, — поволі проказав командувач. — Бо можливо, Відуни здійснили в палаці певний обряд. І внаслідок цього обряду, можливо, повторюю: можливо, з’явилося марення, якого ніхто не розуміє, але виконання якого дає нам шанс на виживання. Я добре зрозумів те, що ти сказав, Мороче? Я — командувач, я дивлюся під ноги. Тут люди, які мені довірилися. Вирішили, що я знаю краще за інших, що робити. Для мене важливі списи, мішки з дуррою, коні й мечі. Я можу їх порахувати й відповісти: є шанс. Або немає. Я живу на землі й дивлюся на землю, Мороче. Я бачу речі, які мають значення, й такі, які його не мають. Я не займаюсь переслідуванням вітру, снами і світлом місяця. Не втручаюся в справи надаку й заклинань урочищ. Я вірю у Творця, але він далеко. Він створив людей вільними й тому не може нам допомогти, бо тоді ми перестали б вирішувати за себе. Тому на світі є зло і є амітраї. Але також є леза й руки, щоб можна було їм протидіяти. Такі речі я розумію.

— Шкода, що пророчиця не думає так, як ти, — відповів Морок з-за своєї кільцюватої запони. — Якби вона поглянула на імперську армію, якби порахувала вістря й мішки з дуррою, певно, вона б ніколи не покинула своєї пустельної келії. Але вона воліла ловити вітер і світло місяця. Повірити снам. І тепер її сни мусять бути снами всіх людей, аж до Всемор’я, Кебіру й Нассіму.

Я випив ще один ковток з його дерев’яної пляшки. Напій у ній мав міцний запах прянощів і трав, дивний смак, але був не таким різким, як амбрія. Мої руки вже не тремтіли, мене поволі охоплювало збайдужіння. Не спокій, а саме збайдужіння. Темрява, яка поселилася в мене всередині, ніби зморщилася, але залишилася темрявою. Чорною понурою ямою.

— Можливо, я вчиню так, як ти радиш, превелебний, — мовив командувач. — А може, інакше. Я мушу подумати. Коли я вирішу, ти про це дізнаєшся. Знайди хлопцеві якийсь куточок і простеж, щоби вилікували його друга.

— Тохімоне?

— Так, хлопче?

— Не знаю, як далеко це звідси і скільки часу минуло, але я знаю щось, що може бути важливим, — повідомив я. Ґніт дивився на мене нерухомим втомленим поглядом. — В осаді Аширдим живе небагато жерців. Лише кілька. Там є одна стара Відунка, яка може бути небезпечною. Але архіматрона взагалі не має сили. Не може діяти й не вміє керувати. Тільки пильнує міст і зупиняє багатьох подорожніх. Частину вбиває у храмі, а частину спрямовує на будівництво зерносховищ. Серед них є кірененці й інші люди, які все ж утікають від правління Праматері і Червоних Веж. Натомість усе місто завалене дуррою та стадами худоби, яких жриця не хоче віддавати високим родам, бо боїться узалежнитись. Це все стереже якийсь бінгон піхоти й гон кінноти перехоплення. Загоничі. Родом зі «Зміїного» тимену, вони знуджені й мають низькі моральні якості. Є ще храмова варта. Може, гон, максимум два. Мішанина. Бандити й дезертири. Окрім цього, на дорозі за мостом з’явилося урочище. Я знаю, бо бачив на власні очі. Це все. Я подумав, що якби я був паган-деєм чи тимен-басааром, то хотів би про це почути.

— І що б ти зробив, якби почув?

— Послав би туди бінгон швидкої кінноти і стільки возів, скільки б знайшов. Захопив би місто, спалив вежі, звільнив людей і забрав запаси. А від архіматрони дізнався б, як тепер звучить нова мова барабанів. Відколи я бачив місто, справді щось могло змінитися. Ти також можеш вважати, що я брешу. У такому разі кілька вивідників швидко б з’ясували, які там справи. А легка кіннота може кинутись у розсип і відступити, якби щось пішло не так.

Ґніт стримано усміхнувся й покивав головою. А потім поглянув мені в очі.

— Попри юний вік ти мислиш, як командир. Я міркую, хто ти насправді такий, сину Списника. Але скажи мені одне: як би ти переконав архіматрону відкрити тобі мову барабанів? Попросив би її? Залякав? Розігрів би залізо до білизни? А може, наказав би Н’Ґвембі встромити їй голки в голову?

Я мовчав.

Чернець під брязкання броні підвівся й поклав мені руку на плече.

— Ходімо.

На вулиці світило сліпуче сонце й висіло величезне блакитне небо. З вершини дивного плаского пагорба ми бачили далекий горизонт, ледь помітний серед світлистого туману. Безкінечне болотяне пустище й пологі пагорби, що маячили з одного боку, суха ялова рівнина, вкрита кущами і скелями — з іншого, аж до рудих понурих гірських вершин, що здіймалися віддалік.

— Ти зовсім не мав бажання з нами залишатися, правда? — запитав Морок.

Розмовляти з тим, хто був весь час схований за миготливою завісою, було обтяжливо. У ченця не було обличчя. Невідомо було, чи він усміхається, глузує чи говорить серйозно. Був тільки голос. Я поглянув на нього, але не озвався.

— Ти просто вважав, що мусиш. Що це твоє місце. Тим часом через усе, що спіткало тебе і твого друга, ти не впевнений, чи взагалі хочеш і далі бути кірененцем.

— А ким би я міг бути? — запитав я. — Я кірененець незалежно від того, що я собі думаю чи як почуваюся. Я більше кірененець, ніж ти міг би припустити. Може, більше, ніж будь-хто звідси. Це моя природа. Це не те, що можна вибрати.

— Так, але я думаю, що зараз надію тобі дає лише переконання, що є ще багато інших, які чинять не так, як ми. Які притримуються цивілізованих принципів і кодексу війни. Що ми тут деморалізовані. Ти мусив тікати через усю країну й спостерігати речі, які ніколи не повинні ставатися. Спостерігав і думав: «Десь там є інший світ. Є мій народ, який ніколи б так не вчинив. Була колись така країна. Якби ж я тільки міг потрапити до них, якби міг знайти свою вітчизну». А тепер ти знайшов і перше, що пережив — це неприйнятна жорстокість. Від рук своїх же людей.

— Ох, припини нити, превелебний, — буркнув я. — Ти — святоблива людина, але говориш, як амітрай. То так, то інакше, то тобі прикро, то вважаєш себе справедливим. Шамотаєшся, як хоругва, залежно від того, що відчуєш. Ви вирішили, що в вашій ситуації вам можна здобувати інформацію тортурами, то не вдавай тепер, що це неприйнятно. Прийнятно, бо ви вирішили, що так зробите. Війна — це тріумф необхідності! Кірененець замислюється, перш ніж вирішити. А коли вирішує, вже не може цього відмінити. Має стати віч-на-віч зі своїм вибором. Ви вирішили, що зробите те, що спаскудить вам ґo-ганмі й буде ганебним. Вирішили взяти це на себе, бо ставка надто велика і це, можливо, необхідно. Тож підведи голову й візьми на себе тягар, який ти обрав. Навіть не згадуй, що я маю це прийняти, бо ще годину тому я сцяв під себе від болю й жаху.

Я замовк, бо Морок поклав глефу на землю і зі скреготом схилив переді мною скриту кольчугою голову.

— Кодай масса, тохімоне!

— Матаґей, — буркнув я. І раптом почув легке подзвонювання сталевих кілець. Голова ченця ледь дрижала, і я подумав, що він плаче, поки не зрозумів, що Морок беззвучно сміється.

— Глузуєш з мене? — запитав я.

— Ні, сину Списника. Але твій докір був таким природним, що в устах хлопця аж неочікуваним. Ти звик наказувати, причому давно. Уникай цього, бо це найдурніший спосіб видати себе. Ти б, звісно, мав слушність, якби не те, що сталося непорозуміння. Я лиш казав, що знаю, що ти відчуваєш і що сам відчував би на твоєму місці. Я дивлюся на світ інакше, ніж звичайні люди. Як будь-який чернець, я трохи божевільний. Я бачу зв’язки.

— Бачиш зв’язки?

— Точніше кажучи, відчуваю. Між справами, людьми й цілями. Вони тонкі, як нитка, і можуть бути обірвані, але вони видимі. Їх легко розірвати і вчинити супроти долі. Відколи упав Тигрячий Трон, ти бредеш ворожою країною. Мандруєш із місією, яка не має для тебе жодного сенсу. Один серед ворогів. Якби ти потрапив до нас і не зазнав з нашого боку кривди, ти б тут залишився. Ти потрапив до своїх, а те, що ми робимо, має простий сенс, який легко прийняти. Ми хочемо вижити. Хочемо захищатися. Ти би просто став пліч-о-пліч із нами. Це здається набагато розумнішим, ніж безнадійна подорож без чіткої мети. Ти би просто розірвав нитки. А так ти, здається, волієш повернутися на шлях і продовжувати свою місію. Тебе скривдили, тож ти не завагаєшся. Підеш туди, куди тебе ведуть лінії долі. Так часом працює розум людини.

Ми зупинилися перед круглим отвором ще одного, сяйливого, ніби перлина, опуклого будиночка.

— Відпочинь, — сказав жрець. — Я наказав принести сюди твої речі, а також послав за відваром. Тут є циновка для спання, пледи й лампа. Хтось принесе тобі щось поїсти.

— Де мені шукати Бруса? Я хочу його побачити.

Він махнув рукою, показуючи кудись за межі плато, ніби хотів сказати, що Брус відлетів на південь.

— На першому рівні, там, де мій лазарет. Але він зараз міцно спить. Я дав йому трави. Він не прокинеться раніше, ніж завтра близько полудня. Тоді я сам тебе відведу.

Я залишився сам. Сам у круглому пустому будинку, що нагадував велику перекинуту миску для супу і був освітлений ясним блиском, ніби камінь, з якого він був збудований, просвічував, немов тонкий папір. У мирні часи ніхто не наближався до прадавніх руїн. У них траплялися дивні речі. З’являлися світло і голоси, отвори часом зачинялися, а будинки змінювали положення. Тут бачили демонів. Прийнято вважати, що руїни прокляті. Але зараз тривала війна, і дивакуваті, трохи страхітливі будівлі забутих народів стали просто сховком. Нічим іншим. На світі були значно гірші речі, ніж правічні демони, а тут принаймні дощ не лив на голову.

Якийсь час я сидів на скрученій циновці й тупо дивився назовні. На ідеально рівне плато, заставлене опуклими будівлями, в яких вовтузилися люди. Кірененці.

Мої люди.

Не знаю, звідки в мені колись узялося переконання, що якщо я знайду своїх земляків, то очолю їх. Я був просто недобитком клану Журавля. Майже дитиною. Навіть якби я сказав їм усім, хто я, то час Тигрячого Трону минув. Імператор без свого палацу, без озброєних солдатів і без підданих, які вірять у його владу, — ніхто. Звичайна людина.

Під стіною хтось поставив мій подорожній кіш. Я зрадів, що вивідники його забрали, хоч це й було логічно. Вони стежили за нами цілий день, бо ми здалися дивними. Підозрілими. Тому речі, які були у нас із собою, також були важливими. Вони їх забрали, щоб вивчити, але й так було приємно, що вони їх повернули.

Я виймав усе із коша й обережно розкладав на циновці. Це мене заспокоювало й створювало видимість якоїсь свідомої діяльності. Нічого не зникло, крім того, що деякі запаси встигли зіпсуватися, тож я їх викинув. А потім зрозумів, що це справді мій кошик, не Бруса. Одяг був відповідного розміру, я навіть знайшов свою кулю бажань. Якусь мить я на неї дивився й міркував, чому мені не хочеться плакати. Відчуття було таке, ніби моє серце висохло, як камінь, і затверділо, як глина.

Я турботливо відклав кулю вбік, погладив ціпок шпигуна. Меч, ланцюг, вістря списа, яке могло також бути ножем. Клеєний дерев’яний держак, що імітував ціпок, розкладався на кілька частин. Я взяв одну з моїх пов’язок і почистив леза, знайшов також маленький керамічний брусок і довів зброю до ладу. Відлив трохи олії з лампи й натер клинки, потім склав ціпок назад в одне ціле.

Якби в мене був мішок і трохи дубової тирси, я би почистив ще й ланцюг.

Я оглянув усе майно, одну річ за одною. Старанно, ніби до чогось готувався.

Так я провів більшу частину дня. Я не пригадував, як давно вже мені не треба було або йти, або ховатися. Я нічого не мусив. Так само давно я ще й уперше справді був сам. Товариство Бруса не було обтяжливим, але ми стали нерозлучними. Я відчував, ніби його невпинна присутність всмоктала мої думки. Ніби я поступово втрачав себе.

Тепер на мене ніхто не полював і я був один. Тож я сидів, сперши руки на коліна, й дивився вперед. Періодично попивав ліки з пляшки, яку мені дав чернець-воїн. Мене наповнювала байдужа, спокійна пустка. Ніби я перетворювався на скелю.

Мене влаштовував цей стан.

Мені не хотілося ні з кимось говорити і бачитись. Нічого мені не хотілося. Відвар діяв, хоча час від часу повертався спогад сьогоднішнього ранку, і тоді мене охоплював жаский страх, що пронизував до мозку кісток, немов холод. Це тривало мить, поки я дрижав, згорнувшись клубочком, а потім трави знову лагідно заспокоювали мій розум, як колискова.

Так я провів чимало часу, дрімаючи, прокидаючись, дрижачи в приступах паніки чи втуплюючись у простір перед собою. Не відбувалося нічого, але я відчував, що саме щось схоже мені й було потрібно. Я чув віддалені розмови, відголоси повсякденної метушні, але слухав це без особливого зацікавлення.

Ніби я був твариною чи річчю. Каменем. Дерев’яним стовпом. Я не мріяв, не тужив і — що для мене дуже незвично — навіть не жадав тіла жінки. Просто лежав на циновці, ніби увесь загоювався.

Поволі я повертав себе. Протягом останніх місяців я був то мандрівним сіндаром, то адептом, то імператором, то раптом імператорським посланцем чи тохімоном клану Журавля. Поступово я вже сам втрачав розуміння, хто я.

Стовп, син Списника. Теркей Тенджарук. Аґирен Кисалдим. Арджук Гаратмал. Стільки імен. Стільки різних людей. Кожен із них був іншим. Котрий був мною? Ким був я сам?

Ким я взагалі був?

Адже насправді я навіть не знав, скільки мені років. Одна річ — рахувати час від дня народження, а інша — час, який ти прожив. Місяці минають то швидше, то повільніше. Іноді кілька днів — як цілі роки. Дні, а навіть години можуть змінити людину назавжди. Іншим разом знову нічого не відбувається і, попри те, що час минає, він ніби стоїть на місці. Людина нічого не вчиться, триває, не змінюється.

Я був іще майже дитиною, але пережив більше, ніж багато дорослих. Якби я був сином купця десь під пануванням мого батька, я б лише вибився з дитинства. Мене би хвилювали лише дівчата, танці й нічні розваги в тавернах. Я б досі з радістю запускав повітряних зміїв і стругав кораблі з дерева чи грав на сітарі. Мабуть у мене зовсім не було би крові на руках, може, я навіть не бував би у справжніх бійках. Не переймався б нічим серйознішим, ніж нудне навчання ремеслу чи суворість учителя. Найбільшою мукою була б для мене байдужість дівчини, підвернута щиколотка чи зубний біль.

Якби я й далі жив у Тигрячому палаці, то був би одним із наступників трону. Який допомагає правити, відчуває на своїх плечах тягар доль мільйонів підданих. Я б жив імператорськими справами і в багатьох аспектах мусив би бути дорослішим за звичайного шістнадцятирічного хлопця.

Однак для того, щоби змагатися з долею, яка мені випала, я досі був надто слабким. Мені бракувало спокою, розсудливості й стійкості зрілих людей. З іншого боку, якось я справлявся, і швидше, ніж вони, зміг прийти до тями.

Я пролежав так багато годин, чергуючи сон, вдивляння в точку поперед собою й насичення мовчанням. Мені навіть не хотілося думати, скільки разів протягом останніх днів я прощався з життям, переконаний, що цього разу настав мій кінець.

Я був виснажений.

Однак пізнього пообіддя я почав приходити до тями — я зрозумів це, бо відчув голод. Життя поверталося й відстоювало свої закони. Ще мене весь час мучила тривога за Бруса. Я відчував, що мушу його побачити, але просто не міг поворухнутися. Нарешті я встав і неохоче залишив свою тиху безпечну баню. Ступив знову в світ, який мені вже остогид.

Передовсім я пошукав якесь місце, де можна було спорожнити шлунок. У скелі, звичайно ж, викопати вбиральню вони не могли, але виявилося, що використовували одну з дивних порожніх ніби-криниць — таку, як та, в якій тримали мене. Я відчув легку вдячність, що мою камеру не використовували з такою метою. Колодязь був накритий платформою, знятою з воза, й закритий ширмою. Там поставили навіть миску з водою, щоб очиститись, і другу — щоб помити руки. Вбиральня була якраз порожня. На рівні, де знаходилася баня, в якій я відпочивав, узагалі крутилося небагато людей. Мабуть він був призначений для командування. Увесь табір лежав нижче, на терасі, що оточувала дивакуватий, обрізаний зверху схил. Туди можна було дістатися вузькими, вирізьбленими в скелі сходами.

Тут стояли десятки табірних возів, селянських бідарок чи купецьких підвод. Між ними розставили імпровізовані намети, прив’язуючи ванти до возів і спираючи щогли об скелю. Були там військові намети, і були конструкції з якихось шматків брезенту. Усюди крутилися люди й на мене ніхто не звертав уваги. Між наметами бігали діти, жінки прали, дехто спав прямо на возі чи під возом, на розкладених на скелі циновках або просто сидів і дивився вперед, так само, як щойно я. Було багато поранених, і всі виглядали виснаженими і змарнілими.

Там, де було військо, зберігався такий-сякий порядок, але солдати справляли враження випадкової мішанини з різних тименів, їхній риштунок був строкатою сумішшю курток різних загонів і цивільного одягу, дехто мав усе спорядження, комусь не вистачало зброї, я бачив і таких, які були озброєні звичайним господарським знаряддям. Сікачі для зрізання дурри, ціпи й сокири.

Я бачив імпровізовану ковальську майстерню, де горів вогонь, валували молоти, двоє чоловіків у шкіряних фартухах випрямляли й гострили мечі, переплавляли пощерблені леза, клепали погнуті шоломи. З одного боку здіймався стос зіпсованої зброї, панцирів і шоломів, а з другого вони складали вже полагоджену, відсортовану, акуратно поставлену в козла.

Я ніколи в житті не бачив одночасно стількох кірененців. У всіх були якісь ножі, хоча не обов’язково безціні кланові леза. У багатьох було кірененське вбрання, інші нашивали чи навіть малювали кланові знаки на рукавах і спинах військових курток чи кастових каптанів.

Тоді, здається, я вперше в житті відчув себе частиною свого народу. Усі ці роки я вважав кірененськість чимось на зразок таємного товариства. Чимось, що існувало переважно в Притулку Хмар і між придворними мого батька, але було ніби приватним. Тут я протискався крізь натовп високих худорлявих людей з такою ж золотавою шкірою, як і моя, чув звуки власної мови, що змішувалась із повсякденною амітрайською. Звичайні люди. Звичайні кірененці.

Чоловік сидів під полотняним навісом, розтягнутим між таборовими возами, і грав на сітарі. Я дивився на його пальці з металевими накладками, що вправно бігали широким грифом інструменту. Чоловік наспівував казку про Людину з Першого Місяця, а діти, що юрмою його обсіли, дивилися на нього, як на заграву й робили стріли. Кріпили наконечники, прикладали оперення з найрізноманітніших пір’їн і примотували їх міцною ниткою. Готові стріли складали в коші, звідки вони стирчали, немов пучки дивних кольорових рослин.

Я трохи бездумно вештався серед людей, які метушилися на кожному кроці, і не міг зрозуміти, чому почуваюся самотнім. Усі тут були разом і з якоюсь метою. Усі мали якусь роботу. Складалося враження, що всі між собою знайомі.

Я прибув нізвідки, а моєю метою була подальша мандрівка в невідоме. Наказ мого батька, якого я не розумів.

Я зупинив дівчину, що проходила поруч, і запитав її, де шпиталь. Вона поглянула на мене великими фіалковими очима, в яких чаїлося здивування. За військовим звичаєм кірененок вона була вдягнена в чоловічий одяг, фіолетове волосся заплела позаду, але солідні випуклості під курткою не залишали сумнівів, з ким я говорив.

— Ти хто такий? — фиркнула вона, демонстративно кладучи долоню на руків’я кланового ножа. — Як можна не бачити, де шпиталь? І що ти хочеш від превелебного Морока? Гадаєш, у нього немає, чим зайнятися? Чому ти сам не візьмешся до роботи?

— Припини мене ганити, — огризнувся я. — Не твоє діло, хто я й чого шукаю. Я просто ввічливо запитав у тебе дорогу. Я — Стовп, син Списника, тохімон клану Журавля. А ти хто, щоб одразу на мене напосідати?

— Я — Вода, донька Ткалі, родом із клану Риби. І я не вірю, що ти тохімон. У тебе ж іще молоко на губах не висохло. Ти навіть ножа не маєш. І чому ти взагалі без волосся?

— Ти — зухвала, різка й невихована, — процідив я. — Найгірший тип дівчат. Тобі здається, що ти можеш будь-кого безкарно ображати. Триває війна. Мій батько загинув. Я — тохімон, але з мого клану ймовірно вцілів тільки я і ще одна людина. Ця людина зараз у лазареті. Я хочу з ним побачитися й перевірити, чи йому чогось не треба. Ми прибули лише вчора, тож я не знаю, де лазарет.

— Я тебе проведу, — сказала вона, прикушуючи губу. — Я не впевнена, але може, тут є ще якісь люди з клану Журавля.

— Де тут можна отримати якусь їжу? — запитав я, коли ми йшли вздовж возів.

— Ти навіть цього не знаєш? — запитала вона підозріливо. — Звідки ти взагалі взявся?

— Від розпитувань тобі буде мало користі. Ті, хто мають про мене знати, — Вузол, син Пташника, Ґніт, син Коваля, і Морок — знають. І хай тобі цього буде достатньо. Ти не можеш відповісти на просте запитання якось інакше, ніж іншим запитанням?

— Я просто не розумію, чому тобі не сказали, де взяти харчі?

— Хтось мав мені принести, — відказав я. — Так вирішили.

Вона знову закусила губу.

— Це був ти? У мене не було часу. У шпиталі десятки поранених. Не знаю, чому б це я мала носити їжу комусь, хто може сам по неї прийти.

— Тому що тобі загадали, — сказав я терпляче. — У цьому суть війська. Власне тому від дівчат на війні більше хаосу, ніж користі.

— А що б я мала робити? Я — кірененка, тому борюся. Було багато жінок, які здобули славу на війні. Ти ніколи не чув про Бору, доньку Віщунки?

— Чув, — відказав я знуджено. — Але це не геройський епос, а війна. До того ж, паскудна. Тут не слави варто чекати, а болю, смороду, страху й страждання.

— Я вже вбила амітрая! — вигукнула вона. — А ти?

— Я убив кількох. Зокрема найманого вбивцю. Але я не став від цього кращим. Це тільки необхідність. Ґо-ганмі.

— Справжній кірененець — мужній і сповнений честі. Він радо від дає життя за свій клан, народ і Творця. Убиває, як вовк, і сміється з перемоги, а не ниє й розповідає про ґo-ганмі. У «Пісні про Бору» чітко сказано...

Я махнув рукою і замовк. Ми пройшли ще кавалок шляху. Вода відчула себе зневаженою, тож образилася на мене, але дорогою вилаяла кількох випадкових людей, виговоривши їм, як мають поводитися справжні кірененці. Чотирьох солдатів піхоти, які попивали пальмове вино з однієї тикви і грали в кості, замість того, щоб пошукати якесь корисне заняття; якусь поважну жінку, яка сиділа на возі, причісувалася й принаряджалася, ніби збиралася на весілля, тоді як люди страждають і борються; а на сам кінець насварила дітвака, який сидів на дишлі й беззвучно плакав, втупившись поглядом у простір перед собою. Цей своєю чергою був уже майже чоловіком і мав демонструвати мужність воїна. Мені Вода вже в печінках сиділа.

Я присів біля хлопця й обережно торкнувся його плеча.

— Можна подивитися флейту, яка в тебе за поясом? Ти вмієш грати?

Він покрутив головою.

— Це флейта моєї сестри. Вона єдина, хто в мене залишився, а тепер вона лежить хвора в лазареті. У неї жовта гарячка. Кажуть, вона може померти. Їй же всього вісім років!

— Але поки що вона не померла, — мовив я. — А в лазареті її намагаються вилікувати, тож не оплакуй сестру завчасно. Може, вона видужає і твій біль виявиться марним. Дай мені флейту, я її не заберу.

Я узяв флейту, звичайну, очеретяну сякукамі і дмухнув на пробу. У неї був приємний простий звук, тож я заграв якусь мелодію, потім наступну і ще одну. Я не був віртуозом флейти, але прості народні пісні міг зіграти.

Я помітив, що біля нас купчиться більше дітей. Замурзаних, у подертих куртках, але з клановими облямівками й ножиками біля стегна. Вони повсідались навколо мене на землі, дивлячись великими вологими очицями, немов сполохані звірятка. Очицями, в яких я побачив пожежі, кров і поневіряння.

Вода стояла над нами з нетерплячим виразом обличчя й демонстративно схрещеними руками.

Я ще трохи пограв, і мені здалося, що на зосереджених личках малих слухачів починають з’являтися тепліші почуття. Вони все менше нагадували переляканих щенят, а більше — звичайних дітей, які мають зараз вивчати знаки чи кидати одне одному м’яч, а не брести через пустища, втікаючи від переслідування усіх тименів імперії.

В якийсь момент я вже сам не знав, що граю, коли раптом усвідомив, що мелодія, яка плине з-під моїх пальців, це та сама «Пісня про геройство», якою я підбадьорював своїх бистринок.

Це була звичайна флейта і звичайні дітлахи, я не міг мати над ними дивної влади, яку давав мені над звірятами той інструмент, та попри це щось у них змінилося. Вони перестали схлипувати, почали розправляти плечі, а на личках з’явився вираз якоїсь дивної спокійної затятості.

Я закінчив грати й віддав флейту хлопцю.

— Перш ніж ти скажеш, що справжній кірененець використовує флейту тільки для того, щоб натовкти нею писки амітраїв, покажи мені той лазарет.

Тож ми пішли до лазарету, а частина малечі потупцяла за нами.

— Чиї це діти? — запитав я. — У них що, немає батьків чи інших родичів? Хто за ними доглядає?

— Це діти війни, — відповіла вона, досі ображена. — Вони приєдналися до нас, і ми всі за ними доглядаємо, але я навіть не знаю, чи вони всі кірененці.

— З часом стануть кірененцями, — сказав я. — Якщо ми взагалі виживемо.

Лазарет оточували розставлені усюди ширми, але він складався переважно з циновок, розкладених під полотняними накриттями, де лежали люди, рою мух, що літали повсюди попри дим від ароматичних свічок, і смороду. Однак Бруса я ніде не бачив. Я питав про нього і так, і сяк, описував як кірененця й амітрая, але ніхто не міг мені допомогти. Медиків було тільки п’ятеро, двоє з них саме спало, інші троє поралися між ширмами, носячи скривавлені перев’язки, ліки в маленьких чайничках і ємності з водою.

У мене дрижали руки, я відчував усередині раптовий страх, ніби велика змія поглинала мої нутрощі.

А потім я побачив кебірийця. Страхітливо високого й смаглявого, з великими, білими, мов цукор зубами, лискучою поголеною головою і мідно-бронзовою шкірою, вкритою татуюваннями. Він сидів навпочіпки під закритим військовим наметом, одягнений тільки в пов’язку й химерні сандалі, і грав на двосторонньому барабані.

Я не мав уявлення, чи це Н’Ґвемба, з яким я встиг запізнатися, чи хтось інший, але тут же рушив у той бік.

— Стій! — крикнула Вода й різко схопила мене за плече, другою рукою вихоплюючи ніж. — Туди не можна заходити! Що ти собі думаєш?

Я потягнувся до її стисненої руки, що м’яла куртку на моєму плечі, й накрив її долонею, обернувся, прослизнув під рукою Води, а потім зробив іще один рух і між іншим видобув ніж із пальців кірененки. Я рушив убік намету, коли дівчина робила сальто в повітрі й падала спиною на стос порожніх плетених кошиків.

Я перевернув руків’я в долоні, щоб лезо сховалося за зап’ястком, і опустив руку в положення уздовж тіла.

— Де Брус, син Полинника, якого ви катували сьогодні вранці? — запитав я спокійно, ніби хотів дізнатися чи позичать мені дрібку солі. Однак усередині в мене палав вогонь.

Кебіриєць підвів темне обличчя, але нічого не вказувало на те, що він мене зрозумів. Південці виглядали дивно. Це були гарні люди, як з картини, але здавалися страшенно дикими. Нагадували хижих звірів, які ходять на двох ногах, як люди. Двоногі леопарди з обличчями статуй.

Я повторив запитання.

Кебіриєць обережно відставив барабан і поглянув на мене жаскими жовтими очима дикої кішки. Торкнувся кулаком чола і вуст, після чого простягнув уперед відкриту долоню. Він і далі сидів навпочіпки, але головою майже сягав моїх грудей. Я подумав, що в разі чого йому не можна дозволити встати. Він був дуже худий, але жилавий, а його тонкі довгі м’язи здавалися твердими, як залізо.

— Людина не ходить намет, — сказав він ламаною кірененською. — Рядно закрите. Велика сила духів. Хворий-хворий. Там лікування.

— Брус у цьому наметі?

— Не можна, н’гана. Олімвенґа усурі.

— Я мушу його негайно побачити, кебірийцю, — процідив я поволі, але рішуче. Я не міг відірвати погляду від його надзвичайних жовтих очей. Дивився й дивився, відчуваючи, як у мене німіють щоки. Я пригадав собі, що перед боєм треба бачити всю постать супротивника. Дивитися приблизно на кадик і охоплювати зором усе тіло, а не вдивлятися в очі. Кажуть, кебірийці можуть приборкати поглядом диких звірів. Тільки от я — не пустельний шакал. Мені необхідно було пройти, а він присипляв мене поглядом. Усе тіло здавалося мені важким і раптом здалося, що на його високому чолі, над самими бровами, розплющується ще одна пара очей, менших, але так само пронизливих і хижих.

Я потрусив головою і спромігся відірвати погляд від обличчя чоловіка, а потім зробив крок убік і потягнувся до поли намету. Кебіриєць почав підійматися. Одним вправним рухом, попри перехрещені ноги.

Я схрестив стегна і з оберту штовхнув його п’ятою, викинувши назад ногу. Мені здавалося, що моє раптове буцання мало звалити онагра з ніг, але воно потрапило в порожнечу. Нас відділяв лише крок, я не міг схибити, а попри це голова й тулуб кебірийця зненацька відхилилися вбік, ніби в нього зовсім не було хребта.

Колись у палаці я бачив танець кебірийської акробатки. Високої, смаглявої й голої, її тіло блищало від олії. Вона танцювала, тримаючи на голові глек із кубком усередині. Глек тримався, ніби приклеєний, аж раптом вона підкинула його одним скоком і завмерла, похилена вперед. Глек приземлився їй у руки, а келих упав на випнуті сідниці. Дівчина без зусиль вигнула спину назад, піднесла глек над головою, цівка вина полилася прямісінько в келих. Потім вона зненацька перекинула довгу пряму ногу над головою і зробила сальто, спираючись об підлогу однією долонею. Коли вона приземлилась на колінах перед троном мого батька, у долоні вже тримала келих, з якого не пролилося навіть краплі вина.

На мить я втратив рівновагу й мусив протанцювати кілька кроків, щоби знову стати в бойову позицію. Я поправив пальці на руків’ї схованого в руці ножа. Кебіриєць стояв спокійно, виструнчений, ніби мідна статуя. Здавалося, що він нічого не помітив, що просто собі стоїть. Дуже високий і худий, він скидався радше на ляльку, ніж на людину. Я відчував, що варто мені лиш поворухнутися, як він відреагує блискавичним рухом кобри. Що ж.

— Рая, н’вензі, — мовив він тихо. З усіх мов імперії кебірийську я знав мабуть найгірше. Н’вензу — друг. «Спокійно, друже». Я не був спокійним. І не був його другом.

— Газіма індо. Газіма кана. Куна н’ту, — видобув я з якоїсь пітьми пам’яті. «Я мушу зайти, мушу побачити, моя людина». Здається.

На його витесаному обличчі зблиснули великі й білі зуби-перлини.

Він пальцями показав на свої очі, яких знову було два, як у всіх.

— Не йде. Дивиться. Там велике лікування, ти голос, крик, твоя н’вензу померти. Матуфу, розуміє? Велике лікування. Великі духи.

Матуфу — смерть.

— Я вб’ю тебе, собако! — крикнула Вода, линучи в наш бік зі зламаним держаком від лопати в руці. — Ти, підлий пацюче!

Кебіриєць миттю простягнув уперед руку й показав їй розчепірені пальці. Нічого більше. Вода раптом зупинилася, ніби наткнулася на стіну. Держак випав із її рук. Частина волосся вибилася з кока й упала на обличчя, на якому очі сяяли від сліз злості, а рот був розтулений, і так вона здавалася справді гарною. Голос застряг у неї в горлі.

— Будь ласка... — мовив до мене кебіриєць. — Ти ніж земля, я покажу намет. Тільки дивиться.

— Я мушу... — повторив я вперто.

— Ніж земля. Тензанґу тілага, н’те, — «Відклади зброю, людино».

Я вже мав опустити ніж, коли побачив обличчя Води. Її святий клановий ніж. Якщо я його кину, вона справді мене вб’є. Це кірененка. Справжня.

Я зробив легкий надріз на своєму передпліччі, підклав долоню під лезо й присів, тримаючи ніж обома руками, а потім поклав його на землю.

Коли я востаннє бачив власний ніж, він лежав на вішаку в моєму покої в Будинку Сталі. Я тікав, переодягнувшись, і мені навіть на думку не спало взяти його і зберегти. А тепер якийсь завойовник із «Кам’яного» тимену чистив ним бульбу й колупався під нігтями. Що я за кірененець такий?

— Пам’ятає. Ти тиша, — рішуче наказав кебіриєць і відхилив полу намету.

Це тривало коротку мить. Не довше трьох сплесків долонями.

Брус сидів на колінах на циновці посеред намету з триклятими кебірийськими голками в черепі і закоченими назад очима, що сяяли внизу смужкою білизни, й крутив головою на різні боки, жахливо, не по-людськи, ніби ним керував водний механізм. Морок стояв за ним, тримаючи руки біля його скронь, і монотонним голосом декламував літанію. Слова сипалися з його рота одне за одним, навколо горіли жертовні лампи й кадила. Голос Морока був хрипкий, здавалося, що він декламує так упродовж багатьох годин.

Це був екзорцизм. Морок намагався вигнати з Бруса демона.

Пола намету знову опустилася.

Я не встиг скрикнути, не встиг схопити з землі ножа, не встиг вдертися в намет. Не встиг навіть набрати в груди повітря. Рука кебірийця шугнула в мій бік, його пласко розкрита долоня опинилася перед моїм лицем. Долоня, на якій раптом розплющилося жовте тигряче око.

А потім запала пітьма.

Я прокинувся у своїй бані. Якщо це досі був той самий день, то я недовго пролежав без тями, бо сонце ледь хилилося до заходу далеко над болотяною рівниною.

У мене нічого не боліло, я просто лежав на циновці, ніби весь цей візит на нижчий рівень фортеці був сном.

Я знайшов рушник і витер ним голову, але не знайшов на тканині слідів крові. Ранки, яких мені наробили на світанку, встигли затягнутися, а нових не було.

Може, трикляті голки й уміли лікувати, але я більше ніколи не хотів би мати з ними справу.

Я вийшов із бані до краю тераси, сів там, звісивши ноги у прірву, й дивився на далекі гори. Десь там була пустеля Нагель Зим. Несходжене море піску і скель, у яке осмілювалися вирушати лише одиниці, а ще менше спромоглися звідти повернутися. Безводні пустища, урочища й піщані демони. Зловісний Ерг Окраїни Світу. Ще за панування мого діда углиб Нагель Зиму вислали кілька військових походів. Одного разу навіть бінлік важкої пустельної піхоти, із ридванами, зброєю й запасами, під командуванням божевільного басаара Кітарґея. Ніхто їх більше не бачив. Тисяча загартованих у бою солдатів, бактріани, орніпанти, двадцять ридванів. Усе поглинув пісок, який тепер мені випало перейти.

Чудово. Я ж був Носієм долі. Батько зажадав, щоб я пішов у дюни Нагель Зиму і зустрівся зі своєю долею. Добре. Як на мене, це означає долю висушеного трупа, що лежить серед піску й каміння на поталу стерв’ятникам і шакалам. Хай і так, якщо моєму народу з цього буде якийсь пожиток.

За моєю спиною небо залилося багрянцем і пурпуром, а переді мною над далекими горами здіймалися сутінки, кобальто-фіолетові, як волосся Аїни. Так я сидів, поки на мене не впала довга, остання на сьогодні тінь.

Вона стояла там із кошиком у руках, на тлі призахідної пожежі була тільки тонкою чорною постаттю, але я й так її впізнав.

— Могли б і когось іншого прислати, — кинув я знуджено. — Ти прийшла мене вбити, бо я торкнувся твого кланового ножа?

Вона поставила кіш на землю, підперла руками боки, похилила голову й мовчки завмерла.

— Моя поведінка була неприпустимою, — відказала швидко й дуже невиразно. Додала ще щось, що могло звучати як кодай маса, тохімон, хоча це не точно.

— Я не почув тебе, — сказав я безжалісно.

— Ще ніхто ніколи мене так не шпетив, як превелебний Морок. Мене принизили. Дали наказ принести тобі вечерю й уклінно перепросити. Ти наплював мені в обличчя. Відібрав ніж у всіх на очах і досі живий. Я зганьбила весь клан Риби. Але якби я виконала наказ і принесла тобі під ніс твою кляту їжу, ти не почав би вештатися табором, шляхетний тохімоне, не наразив би на небезпеку життя свого супутника й своєї чудової місії. Тому сердечно перепрошую. Я повелася неприпустимо. Кодай маса, тохімон.

— Навіть вибачення в тебе хамовиті, — процідив я. — Переді мною не раз у житті вибачалися. Навіть Морок. Я можу відрізнити побивання від зухвалості й нахабності. Коли робиш помилку, немає нічого ганебного й принизливого в тому, щоб перепросити. Це доказ мудрості й відваги. Може, колись ти довідаєшся, але мене це мало обходить. Хай цим переймається Морок чи хтось, хто в приступі затьмарення розуму вирішить з тобою жити. Я і так невдовзі муситиму покинути це місце й не думаю, що мені вдасться довго залишатися живим. Тож припиняй ці поклони, бо це вже просто смішно.

Вона випрямилась, а потім присіла на землі й відкрила кришку коша.

— Я — не амітрайка. Я — вільна людина. Умію виконувати наказ, але й думати умію. Я гадала, кірененцям можна думати. Кожен має власну Дорогу Угору, якою прямує сам, ней?

— Так, тільки зараз війна. Під час війни хтось має командувати. Лунають накази, які треба виконувати, навіть якщо вони здаються дурними. Польовий командир не може пояснювати кожному списнику, чому зараз йому потрібен стрій клином, а наступної миті — «бичачі роги». Він віддає наказ. Я сам мушу один із таких виконати, хоча не розумію, навіщо. Це аґіру. Я погодився на це, бо я вільний. І оскільки я погодився, тепер я покірний. Залиш ці миски, ти не маєш зі мною сидіти. Я вмію їсти сам.

— Я мушу, — повідомила вона понуро. — Морок не тільки велів мені перепросити, але й прислуговувати тобі під час трапези, як служниці.

— На милість... — зітхнув я. — Я звільняю тебе від цього наказу.

— Ти не можеш. Це моє аґіру. Лише Морок може мене звільнити.

Я сів на гладку скелю й дивився, як вона витягає з коша шматок чистої циновки, бляшані миски, вкладені одна в одну, ложки і щипці.

Вона поклала рагу. М’ясо, овочі, гострий соус. Гишмиш. Пахучий, але пекучий, як вогонь. Він нібито дозволяє уникнути отруєння, навіть якщо м’ясо було зіпсоване. Військова їжа. Рагу, дурра, трохи хліба, довга цибуля, щоб запобігти гниттю ясен.

Вона вийняла тикву й налила мені пальмового вина.

— Поклади й собі, — сказав я. — Вистачить для двох. Я тепер небагато їм.

— Я мала тобі прислуговувати, не складати компанію, — відказала вона вперто.

Я стенув плечима.

— Немає достатньо посуду, — озвалася вона за якийсь час.

— Є порожня миска з-під каші, — зазначив я. — У коші є ще одна ложка. Вино ми можемо пити з однієї миски.

— Іще чого! Це було б майже як поцілунок. Що ти собі думаєш?

— Я тобі вже казав, що триває війна. А війна — жахлива.

Сутеніло. На терасі нижче по черзі запалювалися маленькі вогнища, що мигтіли в темряві, немов розсипані рубіни.

Вода зітхнула, закотила очі, але наклала собі дурри й рагу в другу миску. Ми мовчали.

— Що це значить, що ти Носій долі?

— Це значить, що я мушу піти туди, куди мені наказали, хоча в цьому немає видимого сенсу. Бо Відуни вирішили, що з цього вийде щось добре для нас усіх. Ось і все. Але не питай, що це насправді значить. Для мене — нічого. Нібито є лінії подій, які поєднують людей, речі й місця.

— Це просто доля, — відповіла вона. — У кожного є якась доля. Своя Дорога Угору. Тільки от усе залежить від того, що ти обереш у конкретну мить життя. Можна йти багатьма стежками. Твоя доля відрізнятиметься залежно від того, чи спробуєш ти мене зараз поцілувати, стрибнеш із цього урвища, виллєш собі соус на голову чи спокійно з’їси вечерю. Але вибір обмежений: тут ти не потонеш і не полетиш. Тому кожен має багато доль. Відуни, певно, вирішили, що існує така версія твоєї долі, яка повпливає на нас усіх. Зазвичай Угору несуть власну. Але ти інший. Ти очевидно тягнеш на плечах стежку життя тисяч кірененців, попри те, що сам про це не знаєш. Тому ти Носій долі.

— Сильно полегшало, — буркнув я. — Запали, будь ласка, лампу.

Вона викресала вогонь і за мить миготливий вогник розмалював її обличчя золотим блиском. Великі довгуваті очі, плаский ніс і повні зграбні вуста, ніби трохи завеликі для її дрібного лиця. Не надто довге темнофіолетове волосся, позаду зав’язане в маленький хвостик, практично невидимий у темряві ночі.

— Було би краще, якби Відуни сказали мені, про що йдеться. Якби я знав, що маю робити, я би просто зробив. А так вони просто вказали мені напрямок. Звідки мені знати, який вибір буде правильним? Ти сама сказала, що у кожного з нас багато доль. Тож як я маю йти за тією, що принесе користь кірененцям? Як мені її розпізнати? Знання, що від цього залежить майбутнє нас усіх, геть не допомагає. Мені скочити з урвища? Чи поцілувати тебе?

— Та тут якраз немає різниці — наслідки будуть однакові, — розсміялася вона. — Краще вже вилий собі цей гишмиш на голову.  Що ти робив до перевороту?

— Був придворним у імператорському палаці, — відповів я розмито. — Це було так давно, що здається, ніби минула вічність. А що ти робила?

Вона надовго замовкла.

— У нас був прекрасний клановий дім серед скель і озер. Наша родина вирощувала коней. Вечорами я грала на сітарі, а все життя проводила в стайні. Ми жили, як у Кіренені. У нас були меблі, картини, давні пісні й сувої. Кожен займався святим ремеслом. Мій батько, мати, мої брати. Дядько був ковалем, мати — ткалею, батько — бондарем, один брат був рибалкою, другий вчив верховій їзді. Нашим стилем, не по-амітрайськи. А яке в тебе було ремесло?

— Різьба по дереву. Але я не встиг добре навчитися. В палаці було багато іншої роботи.

— Знаю. Імператор був зрадником. Жив, як амітрай.

Я стиснув щелепи. Не думав, що слова Води зроблять мені так боляче. Перед моїми очима постав мій батько в клановій куртці і з ножем на поясі, який співав нам казки в цілком кірененському інтер’єрі його павільйону в Притулку Хмар. Батько у своїй майстерні, у шкіряному фартуху, робив найгарніші списи, що ніколи не хиблять.

Я порахував вдихи і видихи. Розслабив м’язи, але відчував, як у мене тремтять руки.

Випив ковток вина.

— Імператор не був зрадником, — сказав я тремтячим голосом, хоча поволі і спокійно. — Якби не його рід, який ти називаєш зрадницьким, не було б уже й сліду від кірененців. Ніхто б не знав мови. Ми були б безіменними рабами з найнижчих каст або м’ясом для Підземної Матері!

Я замовк, бо усвідомив, що кричу.

— Не говори так більше в моїй присутності, бо я тебе вб’ю, — почав я знову пошепки. — Особливо, якщо ти вважаєш себе воїтелькою і прийняла військове аґіру. Імператор правив усією країною. Усіма народами імперії, не тільки нами. Але коли покидав палац, одягав куртку й вішав на пояс ніж. На великій площі він створив кірененський дворик. Там був і дім. Із павільйонами, що стояли серед скель і кущів, обличчям до озера. Імператор був кірененцем, і все, що він робив, робив згідно з кодексом і звичаєм. Навіть у політиці. Я ніколи не знав кращої людини. Мосу кандо! Я все сказав!

— Я почула, що ти сказав, — гнівно відповіла вона, а потім запала тиша.

Вона мовчала. Я також. Я спорожнив миску й дивився на пломінчик лампи.

Я заспокоївся. Мій гнів загорівся і згас, немов вогонь, що поглинає солом’яного снопа. Я відчував лише образу й несправедливість. Рештки люті тліли десь під сподом.

Зненацька Вода простягнула руку й ледь торкнулася моєї долоні.

— Пробач, — прошепотіла.

— Легко кидатися звинуваченнями, коли не знаєш усього. Той час минув і всі загинули. Залишилися тільки попіл і пам’ять. Немає вже ні мого палацу, ні твого дому.

Вона опустила голову.

— Ми збудуємо нові домівки. Знайдемо місце далеко від амітраїв і їхньої божевільної Праматері. Таке, яке ми зможемо захистити. А там поставимо нові будинки, засадимо поля й народимо дітей. Прикличемо своє надаку. От побачиш. Кіренен відродиться по-справжньому.

— Я цього мабуть не побачу, — мовив я. — Я піду тим своїм шляхом у невідоме. Я — Носій долі, пам’ятаєш?

— Коли ти маєш рушити?

— Невдовзі. Не знаю, коли. Щойно мій супутник зможе йти далі.

Я потягнувся за глеком, налив вина й подав їй миску. Вона взяла її, вагаючись, і перекрутила в руці.

— Колись я думала, що робитиму так у день свого весілля. Пальмове вино з однієї миски, дві тріски, запалені від однієї лампи, його ніж у моїх піхвах, а мій — у його. Дві руки, зав’язані святою стьожкою з молитвою до Творця, а потім спільний перехід мостом на Острів Молодят. Плече до плеча, з тим, із ким я захочу подорожувати разом. А тепер усе пішло з вогнем. Підземна Матір повернулася. Усе має спливти кров’ю на її славу, а потім стати єдиним.

— Кіренен повернеться, — прошепотів я. — Ти сама казала. Треба в це вірити. Але якщо до цього дійде, ви знайдете якусь країну, найкраще на морському узбережжі, де є скелі й дерева, що сильніші від штормів, які гнуться, але не ламаються. Ви збудуєте там кланові садиби, поселення і храми Творця. Заспіваєте пісню Камарассу і в перший день весни запускатимете повітряних зміїв. Тоді ти знайдеш когось, із ким перейдеш міст. І якщо так станеться, подумай про мене. Тому що це може означати, що я знайшов ті кляті лінії долі й це якось допомогло. Я хотів би вірити, що так і буде. Що б мене не спіткало, я думатиму, що так відбувається для того, щоби ти зв’язала з кимось руки стьожкою і обмінялася ножами. Мені буде легше. Доля однієї вцілілої людини — це конкретна мета. Щось, що я принаймні можу собі уявити.

— Ти сам сказав, що тільки божевільний захотів би зі мною жити, — відказала вона й забрала обличчя від світла лампи, ховаючись у тіні.

— Війна породжує шаленців, — запевнив я. — Знайдеш якогось, Водо, донько Ткалі.

Вона подала мені миску.

Я випив, і це справді було, як поцілунок.

— Якщо колись так станеться, я подумаю про тебе. Вмовив, — прошепотіла вона.

Я долив вина й віддав їй миску.

— Така тут тиша, — сказала. — Наче й немає війни. Там, далеко. Не чути гудіння полум’я, сигнальних барабанів, рогів загоничів, криків і виття Червоних Веж. Нічого. Лише птахи й вітер. Але ми також невдовзі звідси підемо. Коли поранені трохи оклигають. Знову почнеться похід, сутички й битви. Вони нас знайдуть. Не заспокояться, поки не знайдуть.

— Є тільки тепер, — відказав я. — Те, що було, вже зникло. Залишилася тільки пам’ять. Завтра ще не настало, воно приховане. Треба жити тим, що у нас на відстані простягнутої руки. Так, щоб потім пам’ятати кожну мить. Невідомо, скільки їх нам відміряно.

Вона зробила ковток, і коли віддавала мені миску, наші долоні торкнулися в темряві.

— Так, — мовила тихо. — Є тільки тепер...

А потім, коли я проводив її до бані, через тонке полотно куртки я відчував, як гупає її серце. А може, це було моє серце?

— Як ти міг таке мені зробити, — прошепотіла вона набагато пізніше в темряві. Ми досі були тісно переплетені, повністю мокрі від спільного поту, попри те, що ніч була прохолодною.

— Я хотів, щоб ти мене запам’ятала.

— Я б і так тебе запам’ятала. Протягом одного дня ти бився зі мною і переміг. А потім кохав мене і теж переміг. А маєш бути безпорадним і несміливим. Це мало залишитися милим, але незначним спогадом. Ти не мав права вчиняти так, щоб я пережила щось таке.

— Це — як гра на сітарі, — сказав я. — Ти граєш на мені, а я на тобі.

— Його звали Гак, син Бондаря. Я кохала його, бо він був першим справжнім кірененцем, якого я зустріла.

— А твоя родина?

— Ох, припини вже. Я тобі набрехала. Мої батьки були зрадниками. Мати була кірененкою, але ненавиділа наш народ і звичаї. Служила Праматері відколи я її пам’ятаю. Кілька років я мусила жити з нею у Домі жінок при Червоній Вежі. Батько був імператорським чиновником і навіть не знав свого справжнього імені. Вживав тільки амітрайське. Я дізналася, хто я, коли мені було десять. У чотирнадцять я вже сварилася з матір’ю щодня. Вона хотіла, щоб я поклонялася Праматері, а я хотіла бути кірененкою. Нарешті в шістнадцять я виїхала до дядька в село. Дядько був щирим кірененцем. Викував мені ножа і навчив усього необхідного. Тітка навчила мене знаків і жіночого знання. Це тітка була ткалею, а не моя мати. Це там я зустріла Гака. Він жив недалеко, був мисливцем і ми випадково зустрілися якось у лісі під квітучими сливами. Я була впевнена, що ми поберемося, хоча йому було майже двадцять п’ять років. Але коли повернулася Праматір, на наші домівки напали. Селяни з сусіднього кишлаку. Я тоді була вагітна, але втратила дитину. А Гака забрали у вежу, як і мого дядька й тітку. Тільки мене забрали у Дім жінок, тому мені відомо, що все це сталося через мою матір.

Запала тиша. Тиша і волога солона темінь.

— Це минуло, — прошепотів я. — Є тільки тепер, пам’ятаєш? Украдений час, коли немає війни. Тільки ти і я. Маленька мить, яка не належить ані війні, ані Праматері.

— Так, — відповіла вона. — Є тільки тепер...

І було тільки «тепер».

Дуже довго.

Такий кошмар я бачив тільки раз у житті, у ту ніч під час засухи, коли до мого покою прокрався найманий убивця. Тієї ночі, коли загинула Ірісса.

Тоді я бачив, як надходить пророчиця, схована в зітканому з полум’я плащі. Цього разу мені наснилися околиці табору. Ніби я був шакалом, що мчить крізь болотяну рівнину з купою вигнутих чорних гілок, обвішаних водоростями, серед смороду висохлого мулу й падалі. Навколо, замість бурої пітьми ночі, була руда напівтемінь, ніби звіддалік загравою грало ціле спалене село чи ніби місяців було десять, не два, і всі вони стікали кров’ю.

Я здіймався над потрісканим болотом, летів над ним, як нічний птах, бачив слід, що злегка світився, немов розсипаний фосфорний порошок у покої знахаря. Ледь помітне сяяння, що заповнювало дві лінії, якими точилися колись колеса візка, осідало на мертвих гілках і здіймалося в повітрі. Світлиста дорога різкими поворотами вела до дивної гладкої гори — двох обрізаних конусів, поставлених один на одного, вкритих білими банеподібними будівлями, ніби колонія лугових грибів. Усе залите слабким рудим світлом під кривавим небом.

А потім я побачив того, ким я щойно був.

Спершу білу постать, що мчала так швидко, як леопард на полюванні, тільки бігла вона на двох ногах, пригнувшись до землі і опустивши плечі. Коли я зміг до неї нарешті придивитися, я побачив смагляві ноги, виткий тулуб із круглими стегнами й груди, що підстрибували в ритм кроків.

Я бачив жінку, але вона линула так швидко й плавно, як не дано жодній людині. Важко було стежити за нею поглядом, але я не знав, чому її вигляд здавався мені страхітливим. Так, ніби я дивився на потворного демона.

Жінка зі скуйовдженим волоссям і світлисто-білою шкірою, немов живіт в’юна, мчала вперед, а я здіймався над нею, немов примара. Одним рухом вона перескочила повалене дерево й припала на хвилю до землі, винюхуючи, як пес. А потім задерла голову вгору й видала жаский крик. Він прозвучав, як рев буйвола, виття скельного вовка і страхітливий стугін морських тварин водночас.

Я побачив, як її вигнута спина раптом із тріском поросла пасмом шипів, що виглядали немов пера стріл, що виростали з кожного хребця. Із пальців вистрілили заокруглені гаками пазурі, волосся нагадувало радше голки дикобраза. Вона знову завила, задираючи біло-синє мертвотне обличчя зі страшними лискучими очима, глибоко посадженими в чорноті очниць. З-за її до неможливості розтягнутих губ показалися два ряди кривих великих зубів.

А потім вона знову пустилася бігти, впевнено йдучи по сяючому тьмяним блиском сліду.

Я бачив, як біля самого підніжжя гори вона зникла серед густих низьких кущів.

Вартові стояли біля сходів, що вели на першу терасу. У напівпанцирах і шоломах, з намальованими клановими бойовими знаками. Між ними в залізному кошику горіло вогнище.

Я хотів озватися, хотів застерегти, але не міг. Я був тільки поглядом, що здіймався, ніби птах, над висушеним морем багна.

Вартові щось почули, бо один із них ухопився за смолоскип, який підпалив у кошику, інший відклав спис і взявся за лук. Вони не промовили ані слова, порозумілися самими поглядами. Заскрипіла тятива, а потім запала тиша, якої не порушив навіть найменший шелест. Стражник підняв бухкаючий смолоскип угору, потім уперед, другою рукою беручись за руків’я зброї. Обережно пішов у кущі, водячи з боку в бік рукою із джерелом світла. Вони обидва рухалися сторожко й тихо, не заступаючи іншому дорогу і стежачи за спинами один одного.

У тому сні я кричав, але це був німий крик. Крик каміння.

Ніхто його не почув.

Жаска жінка вистрибнула з кущів, як тигр. Прямо їм в обличчя. Різке, люте дзижчання стріли, стугін смолоскипа, що злетів угору, та брязкіт меча при видобуванні з піхов злилися в один звук.

А потім пролунав ще й приглушений крик і хрускіт кісток. На біле гладке узгір’я бризнула кров, перш ніж смолоскип упав на землю.

Жінка-демон із вищереними акулячими щелепами й волоссям, як голки дикобраза, повернула своє майже мартвецьке обличчя просто на мене. Біле лице з іскрами в очах і запалими щоками. Лице, яке я знав.

Лице мертвої Міраг.

Я прокинувся зненацька, давлячись криком, що бився в мене в горлі, немов птах.

Світало. Небо сіріло. Я бачив це крізь неймовірні сяйливі стіни бані. Вода сиділа на колінах біля входу, демонструючи мені перехрещені стопи, круглі сідниці, тонку талію й майже трикутну лінію спини.

— Наснився кошмар? — запитала вона.

— Здається, так, — відповів я, намагаючись прийти до тями.

— Там щось мабуть сталося унизу, — прошепотіла вона. — Мене розбудили якісь крики.

Застрибуючи у вбрання і дрижкими пальцями намагаючись зав’язати шнурівки черевиків, я відчував, ніби моє горло перетворювалося на камінь.

Лазарет оточувало щільне кільце людей. Вони мовчали, тільки часом у натовпі лунало приглушене схлипування. Це звучало значно страшніше, ніж хоровий плач. У повітрі повис страх, а у мене складалося враження, що протискаючись крізь юрму, я просто кам’янію.

Вони лежали вряд перед лазаретом. Накриті плащами, які поволі просочувалися кров’ю. Як криваві, складені для довгої подорожі клунки.

Шість клунків.

— Нічого більше не можна зробити, — сказав Морок, стоячи над ними у своїй кольчузі, що закривала все тіло, і спершись на глефу. — Їм вже не можна допомогти, а вбивця втік. Наші брати вже відійшли Дорогою Угору на зустріч із Творцем. Ми виставили додаткову варту, зрештою, вдень він не повернеться. Тепер ідіть. Ми поховаємо їх на заході сонця. Мовчки.

А потім він повернув до мене запону зі сплетених кілець і ледь припідняв полу намету.

— Зайди всередину, сину Списника.

Мені не залишалося нічого іншого, як рушити за ним. Клунки лежали в жахливій нерухомості, по них повзали мухи, а з одного вибилася рука.

Рука, на якій бракувало трьох пальців.

Брус уже сидів не посеред намету, а на циновці, що лежала на землі, і дивився на мене цілком притомним поглядом.

— Я голодний, як леопард, Арджуче. Довго я спав? Де ми? Звідки тут Споглядач Творця? Я справді бачу мандрівного ченця-воїна, чи це я ще не прокинувся?

Мій голос загруз у горлі.

— Він здоровий, — озвався Морок. — Настільки, наскільки я зміг йому допомогти. Недуга голови може повертатися. Він уже був хворий, коли в нього встромили голки. І до речі, Н’Ґвемба Асані мертвий.

— Як це...

— Н’Ґвемба Асані, Вузол, син Пташника, Колос, син Гончаря — вивідник, який вас упіймав. Двоє солдатів, які конвоювали вас до бані на горі, а сьогодні стояли на варті, а також хлопець. Сирота на ім’я Молот, син Ловця. Я лікував його сестру від жовтої гарячки.

Я тільки розтулив рота і так і застиг. Немає дихання, немає слів. Хіба що якесь кректання.

— Це був демон, — вів далі Морок з-за своєї кільцевої запони. — Потужний демон урочища, із тих, яких ми називаємо роіго, а амітраї — упирмаз. Саме це я бачив у воді і візерунках диму, але зрозумів тільки зараз. Він іде за тобою вслід. Убиває кожного, хто мав із тобою хоча би що-небудь спільне. Кожного. Тому ви мусите піти негайно. Ми дамо вам кількох людей, запаси, навіть коней. Ти мусиш дістатися туди, куди веде тебе твоя доля, сину Списника. Твоя і наша, і хай би тобі вдалося. Я молитимуся за вас, Стовпе.

— Звідки він... — почав ошелешено Брус, але ми не звернули на нього уваги. Він це помітив і замовк.

— Як це — кожного? — запитав я. — Адже ти, тохімон Ґніт... Брус... Не кажучи вже...

— Я всю ніч здійснював над твоїм приятелем екзорцизм. Монстр кружляв навколо намету, я відчував його, чув, але він не міг подолати пісні. Н’Ґвемба вийшов, щоб його прогнати, і загинув. Лише мені це вдалося. Він пішов, але повернеться.

— Ти сказав, що він іде за мною услід. У такому разі ми маємо негайно вирушати. Може, він піде за нами, а вас залишить у спокої. Раз він нападає на тих, кого я зустрічаю, то...

— Саме на це я й розраховую, — перервав мене чернець. — Він не нападає на твоїх переслідувачів, він нападає, бо відчуває тебе. Твій слід. Це до тебе роіго хоче дістатися. Якщо ти залишишся, то загине і Брус, син Полинника, і Ґніт, син Коваля, і я, і Вода, донька Ткалі. А також кожен, кого ти бодай зачепиш. Іди по свої речі, сину Списника. Немає часу.

— Аґіру Кано! — заскреготів я кам’яним голосом і рушив до виходу.

— Стовпе! — гукнув Морок. Я обернувся.

— Ти встигнеш попрощатися.

— Мороче, Вода... Коли ви вирушите в подальшу дорогу...

— Знаю, сину Списника.

Я вийшов з намету.

Розділ 7. Шлях чарівника

Жар від жарини

прийме вогонь

й від пломеню пломінь;

людина в людини

найки дістане,

у тиші — здуріє.

(...)

Ось що скажу,

як про руни спитаєш,

відомі богам, —

їх дуже створили,

а викарбував їх чаклун;

краще тому, хто мовчить.

Повчання Високого

Він біг рівно й ритмічно, бухаючи парою й притримуючи меча на поясі. Не надто швидко, не надто повільно. Міг бігти так кілометрами. Тільки б тримати ритм.

— Навіщо тобі бігти? — запитала Цифрал, здіймаючись поруч із його головою.

— Я надто довго стояв на місці, — відповів він, перестрибуючи стовбур, що лежав на шляху. Хмара миготливих іскор досі оточувала його ореолом, руки, рухаючись, залишали сліди слабкого світіння.

Вони вибігли на вершину, і Вуко раптом зупинився.

— Ти знаєш, які в цього можливості? Які обмеження? Як цим користуватися?

— Я не знаю нічого, чого не знаєш ти, — відказала вона. — Спробуй перемістити щось силою волі. Просто зосередься і зроби це.

Драккайнен сів на валун і вибрав собі камінь, що навис на сусідній скелі. Один із тих грибоподібних утворень, що трапляються серед вапняних стрімчаків і діють на нерви. Бо здається, ніби вони мали давно впасти, а стоять так тисячі років. Він простягнув руку.

— Почуваюся ідіотом, — повідомив. — Я маю щось сказати? Абракадабра?

— Не знаю. Зосередься. Як тоді, коли ти поворухнув підковою.

— Тоді я не зробив нічого особливого.

Він довго сидів, простягнувши руку вперед.

— Падай... — прошепотів. — Падай! Pudota! Alas!

Нічого не відбувалося, окрім того, що почало мжичити. Він почав уявляти собі розколи у структурі скелі, кристалічні форми мінералів, навіть розриви хімічних зв’язків. А потім йому урвався терпець.

Він встав, кутаючись у плащ, і рушив униз. Ідучи геть, зачерпнув ще жменю повітря, що мінилося іскрами, ніби робив сніжку, і махнув рукою в уявному кидку.

— Perkele kallio! — процідив. — Jebal tebe pas! Ходімо, Цифрал!

Бахнуло, як при артобстрілі. Основа каменя порснула хмарою свистячих уламків, велика брила кілька разів перекрутилася й рухнула вниз, зі свистом роздираючи повітря. Щойно вона гепнулась із оглушливим гуркотом в осип, як звалився й кам’яний шпиль. Він потріскався на кілька шматків і осунувся поволі, немов знесений вибухом будинок, здіймаючи стовп диму.

А потім узгір’я ожило. З жаским гуркотом лавина каменів, скель і уламків покотилась униз до вузької долини, змітаючи все на шляху, поки не дісталася лісу неподалік. Крони дерев велично схилилися. Хмара сивого кам’яного пилу огорнула їх, немов хвиля повені, кілька з них із тріском повалились.

Це тривало якусь хвилину, після чого запала тиша, яку переривало тільки каркання обурених птахів, що купчились над сповитим хмарою пилу переліском. Схил змінився так, що його годі було впізнати.

Драккайнен лежав на стежці в дивній позі, звісивши ноги з узбіччя, судомно стискаючи якийсь кущ, сивий від пилу. Він підтягнувся й заповз назад на стежину. А потім сів, спльовуючи слину, змішану з піском. У нього було розсічене чоло, боляче забите плече, у руці стирчало кілька скляних уламків, вузьких, як голки. Він витягнув їх зубами й поглянув на знищений край лісу.

— Jebem ti dusu... — буркнув. — Сподіваюсь, там ніхто не збирав гриби. Це все через той нібито кидок?

Він зачерпнув значно меншу порцію діамантового туману, що мерехтів навколо нього, і жбурнув у іншу скелю.

Однак нічого не сталося, тільки німб, що оточував Драккайнена, ледь збрижився.

— Треба потренуватися, — сказав Вуко. — Тільки десь на відлюдді.

— Чому ти так радієш? Бо розтрощив скелю?

— Ні. Я зробив це несвідомо, ще й з’ясувалося, що цього не передбачиш. Це поразка, а не успіх. Воно наче граната, а мені потрібен пістолет. Ні, я радий, бо живий. Відчуваю, що живий. Мене перетворили на дерево, а я живий. Я отямився голий у горах, і я живий. Я спустився в урочище, і все одно живий. Це наснажує, знаєш?

Він спускався з гори довгими кроками, коли раптом зупинився й заспівав на все горло вібруючим балканським голосом:

— Hej, doktore-e-e! Srdce mne bole-el Na ljubavi nema lijeka, ne pomoze apoteka, hej, hej, hej, doktorel Ja-hou!

Цифрал дивилася на нього трохи обурено і трохи тривожно.

Хата Пісенника стояла так, як він її й залишив. Втиснена в скелю, немов трухлявий гриб, оточена кривими стовпами менгірів. Унизу гуркотів водоспад, збиваючи хмару водяного пилу.

— Агов, Бондсвіфе! Я повернувся! — весело загукав розвідник. Йому відповіла тиша, шум водоспаду і якесь дивне скиглення.

Вуко ступив за кам’яні стовпи стривожений і зупинився.

— Ґліффнак? — запитав він невпевнено.

Єті сидів, скрутившись клубочком під частоколом, гойдався й очевидно плакав. Сльози цівкою текли по його пласкому, зморщеному обличчю, крапали з вишкірених ведмежих ікл.

— Що сталося, Ґренделю? — запитав Драккайнен дещо делікатніше, ніж зазвичай.

— Боляче... — схлипувала потвора. Він белькотав, але цілком зрозуміло. — Я хочу до тата...

— Jebem ti majku... — пробурмотів Драккайнен, бліднучи, як стіна. У нього перед очима з’явився спогад менгіра в урочищі. Менгіра, з якого звисав ланцюг, що закінчувався кайданами. Досконале місце, щоби хтось міг прив’язати вагітну жінку. Хтось, кому потрібна була її мутована в потвору дитина, яка захищатиме й просуватиме бізнес.

А тепер нещасна мавполюдина страждає й сумує за своїм татом. Діамантовий туман навколо розвідника ніби згустився й почав крутитися, як атомна орбіталь.

— Бондсвіф! — крикнув Вуко й рушив до хати.

Двері відчинилися, коли він лише простягнув руку, але він цього навіть не помітив. Дерев’яний засув тріснув із оглушливим грюкотом, його шматки зі свистом відбилися від стін.

Бондсвіф підскочив зі свого улюбленого місця біля вогнища, випускаючи з рук глек, і блискавично потягнувся за вигнутим костуром. Надто пізно.

Драккайнен відчув, як у нього терпне шкіра, ніби німб навколо нього став відчутний на дотик. Спершу він не звернув на це уваги. Сили урочища, магічні тумани й інші дурниці миттю вилетіли в нього з голови. Він планував ухопити мага за горло, гепнути ним об стіну чи просто віддубасити ногами. Далі буде видно.

Минуло кілька секунд, упродовж яких всередині хати вирувало торнадо. У повітрі літали розбиті на друзки глечики, лахміття, шматки хутра й дрібніші меблі. Стояк із дивакуватою парадною бронею раптом рухнув навзнак, ніби зомлів, списи рядком впилися в стіну, глек, наповнений пивом, вибухнув, ніби в нього влучили з ракетниці, й розбризкав свій вміст на стіни.

Драккайнен, ігноруючи це все, перестрибнув стіл і схопив Бондсвіфа за горло, розмістивши великий і вказівний пальці з обох боків кадика так, щоб стиснути артерію.

— Ти прив’язав її в урочищі?! — крикнув. — Хотів, щоби вона народила тобі потвору, pasi kurču?! Де його батьки, погань?! Що ти з ними зробив, паскудо?!

Він навіть не зрозумів, що горлає хорватською.

Бондсвіф, якого він так наполегливо душив, природно не міг видобути із себе жодного змістовного звуку, окрім глухого хрипу, тільки судомно дряпав і шарпав руку, яка його стискала. Безрезультатно. Це тривало мить, поки Драккайнен, стискаючи пальці, цідив жахливу фінську лайку, а в кімнаті все перекидалося, літало й ламалося, ніби в ній біснувався невидимий псих. Собачі горіхові очі Бондсвіфа закотилися вгору, відкриваючи під сподом вузьку смужку склери, що налилася кров’ю. Маг уже рив каблуками підлогу і шарпав усе слабше й конвульсивніше, коли Вуко опанував себе й раптом послабив стиск. Бондсвіф рухнув обличчям на стіл, кашляючи і хрипко вдихаючи повітря.

Драккайнен одним різким рухом зірвав із балки ремінь, на якому досі висіла підкова, і блискавично затягнув на його кінці зашморг.

Бондсвіф, змагаючись за дихання, досі лежав на столі, однією рукою масажуючи стиснуте горло, другою розпачливо жестикулюючи.

— Я добре пам’ятаю, що каже закон? — запитав Драккайнен. — Спочатку мотузка з петлею, а потім три нові списи? А потім... ні. Забагато церемоній. Ми зробимо інакше. Мені потрібна боксерська груша. Зараз побачимо, що я можу з тобою зробити силами урочища.

— Це зробив не я... — видушив із себе Бондсвіф. — Це Бондсвіф...

— Ах ти... — почав Вуко, піднімаючи руку. Але не встиг.

Ґліффнак влетів поміж них, немов кудлатий локомотив. Драккайнен від удару в груди гепнувся назад, перевертаючи стіл. Йому перехопило подих, але він викинув уперед зігнуті ноги й швидко підхопився.

— Ні... — пробелькотів єті. — Не можна... Нічого тату не роби... Не можна тата...

— Це він... твій батько? — запитав безпорадно розвідник.

Повіяло скельним, печерним холодом. Двері вглибині кімнати раптом зі скрипом прочинилися, подмух пригладив язики полум’я у каміні й забрязкотів тотемами, що звисали зі стелі.

— Уже пора... — війнув дивний голос, що лунав звідусюди і звучав так, ніби заговорила гора. Неголосно, луною, що пульсувала під вапняною стелею, шумом підземного струмка, скрипом скельного розлому. — Уже пора... зустрітися.

За прочиненими воротами виднівся темний коридор, що вів невідомо куди. У розтрощеній кімнаті, стікаючи кров’ю, Ґрендель допомагав своєму знеможеному батьку, який масажував укрите сивою щетиною горло й заходився страшним сухим кашлем, ніби всередині у нього все ламалося. Єті підвів на розвідника вологий погляд горіхових очей із тривожною іскрою розуму, що дрімала десь там під сподом.

— Якби тут усі не клеїли із себе таких таємничих, не було б цих прикрих непорозумінь, — примирливо сказав Драккайнен.

Він роззирнувся по зруйнованій кімнаті, шукаючи якусь уцілілу лампу, зрештою знайшов одну металеву, потрусив і почув усередині хлюпотіння олії. Підпалив ґніт від палаючої в каміні тріски, вийняв меча і кілька разів глибоко вдихнув.

— Мені, звісно ж, ніхто не скаже, що там усередині? — вирішив упевнитись, але не отримав відповіді. Оглянув відчинені двері, після чого відклав меча і спробував вийняти ворота з петель. Не вдалося. Тож він зупинився на тому, що відірвав відкидний засув, що одним кінцем висів на ланцюгу, й порубав його сокирою на шматки.

— Замикати ці двері, коли я буду всередині, не має сенсу. Наприклад, підпирати лавкою чи щось у тому ж дусі, — категорично заявив він. — Я й так їх відчиню, а потім буду дуже нелюб’язним. Дуже. Я зрозуміло пояснюю?

Мовчання він сприйняв за схвальну відповідь. Узяв іще кресало і знову потрусив лампою, щоб переконатися, що олія не закінчиться одразу.

— Що би тут ще... — пробубонів. — Крейду? Клубок шпагату? Я стаю таким обережним.

Коридор виявився справжньою тріщиною в скелі, не ширшим за метр, і вів трохи вниз. Каміння під ногами було гладеньке й вологе, єдиний слід людської діяльності — це старанно спиляні сталактити. Це зробили давно, бо на цурпалках уже з’явилися кількасантиметрові натьоки, схожі на руді бурульки.

— Утворення, які ви бачите на стелі, називаються сталактитами, ті, які здіймаються знизу, — сталагмітами, а ті, які з’єдналися в одне ціле, — це сталагнати, — пробурмотів він мудрагельським тоном, піднімаючи вгору лампу.

Коридор був вигнутий, через кілька кроків тьмяне світло кімнати залишилося десь позаду й навколо запанувала оксамитова непроглядна темрява, підсвічена тільки миготливим пломінчиком, що виводив тіні й відблиски на вологих, вкритих натьоками стінах, але світла давав небагато.

— Не подобається мені це, — буркнула Цифрал. — Схоже на пастку.

— Така робота, моя Дзинько, — процідив Драккайнен. — Я нічого не доб’юся, стоячи на місці чи перестраховуючись. Доводиться лізти дракону в пащу, якщо ми хочемо сколихнути це болітце.

Він протиснувся між двома скелями й раптом зупинився, як укопаний.

— Здається, вдалося... — прошепотів він, обережно підіймаючи руку. Невидимий у темряві діамантовий німб, що оточував його тіло, засвітився навколо долоні теплим зеленим блиском.

— Круто, — зрадів він. — Чарівники у фільмах завжди так роблять. Тільки через це краще видно мене, аніж мені. Nek ide и dupe. Ще й засліплює.

Він зосередився, і зеленувате сяйво поступово пригасло. Однак через кільканадцять метрів світло з’явилося знову, тільки вже не від розвідника. Воно засвітилося десь за поворотом тьмяним, миготливим блиском. Вуко обережно поставив свій каганець на місце, де не крапало зі стелі, і повернув меча в долоні вістрям назад.

З цього моменту він ішов беззвучно, обережно переставляючи ноги. Схилений і стиснутий, немов пружина, одну руку він виставив уперед і сховав лезо за відставленим плечем.

Печера була невелика, майже кругла, може, шість метрів діаметром, із високим склепінням, наїжаченим сталактитами, що стирчали, як зуби нарвала. Її освітлювало коло розставлених під стіною каганців.

А навпроти входу стояв Ван Дікен. Високий, у своєму довгому чорному плащі, з волоссям, зачесаним назад. Він стояв і знущально посміхався.

Драккайнен ударив миттєво, як кобра, розтинаючи повітря хрестом навскіс. Перший удар у ліву артерію, другий горизонтально через живіт. Не роздумуючи.

Меч рубонув твердо, як по каменю, два різкі звуки брязкоту відбилися луною від стелі, а Ван Дікен зник. Звідкілясь, немов із-під землі, почувся сміх. Не монументальний оперний регіт лиходія, а звичайне злісне хихотіння.

Вістря витримало, заробило тільки дві невеликі щербини, але шок від удару на мить прошив Драккайненову руку неприємним болем, що розійшовся аж до ліктя.

Він усвідомив існування свого магічного ореолу, відчув його, відчув, як терпне шкіра, ніби від потужної магнетичної котушки індуктивності, потім велів туману згуститися, завирувати за подобою галактичної туманності. Він діяв наосліп. Інстинктивно.

Вуко подумав про подмух крижаного повітря. Про рух молекул. Про завірюху.

А потім махнув рукою — і всі каганці згасли. Темінь впала на печеру, як чорна вода. Усе зникло. У холодному вологому повітрі розійшовся запах спалених ґнотів і олії.

Панувала непроникна оксамитова темрява.

Темрява остаточна.

Він пам’ятав, де знаходяться скелі і де стирчать сталагміти. Прослизнув у інший бік печери безгучно, як кіт, і став так, щоб за спиною була лита скеля.

Два темні місця позаду, плями мороку, в яких він не встиг нічого побачити, могли бути звичайними нішами чи входами в чергові коридори. Угорі ще одне таке місце: темна щілина, яка могла бути комином, що веде в печери або ж назовні чи на вершину гори.

Він стояв сторожко, не видавав навіть найменшого звуку, повільно втягував повітря носом і винюхував. Намагався намацати в пам’яті запах Ван Дікена. Персональну конфігурацію естерів та органічних кислот, запаховий підпис, єдиний у своєму роді, але без підсилювача це було геть не так просто. Він не відчував нічого. Тільки чужий запах ніби спліснявілого шмаття й протухлого сиру. Зосередився на руху повітря. Ледь тягнуло згори — це, ймовірно, був комин, трохи віяло з одного з гіпотетичних коридорів. Повітря звідти струмувало вологе, перенасичене водним пилом і чимось іще. Чимось важким, мінерально-хімічним, що трохи нагадувало гар.

Метан.

У залишкових кількостях.

Вуко стояв, зважуючи меч у руці, й чекав якогось звуку. Шарудіння одягу, подиху, серцебиття, зітхання, хрусту суглобів чи скреготу каміння, об яке з необачності перечепилися в темряві.

Нічого.

Морок приносив тільки дуже віддалений, ледь уловимий шум води, трохи ближче вода тихо хлюпотіла, а ще ближче — лише поодинокі крапельки з мелодійним плюскотом спадали зі стелі.

Якби в нього була програмна підтримка, він був би спроможний почути як повзе по камінню павук. Вуко чекав.

Уявив поодинокі часточки метану, змішані з повітрям. Атом вуглецю, симетрично оточений чотирма атомами водню, як каркас піраміди. Тетраедр. Він відчув їх усім своїм єством. Уявив, що може наказати цим часточкам рухатися на зустріч одна одній, як кулькам ртуті; що підвладні його заклику, вони прямують коридорами, вибиваються зі скель, висотуються з покладів вугілля під горою і мчать до печери, в якій він стоїть, згущуючись у невелику хмару.

Вуко поняття не мав, чи це хоч щось дає. Він імпровізував, але весь час відчував мурашки на шкірі, особливо вздовж долоні. Щось відбувалося.

Він також відчув (хоча це могла бути лише його фантазія), що гіркуватий запах вуглеводнів стає сильнішим. Майже вловимим.

Він подумав, що може, до нього повертається частина втраченої програмної підтримки. Хіба метан для звичайної людини має запах?

Він уявив собі, що розділяє хмару газу на три складові, що дві з них спрямовує в розгалуження коридору, а третю скупчує під склепінням. Що ці часточки ретельно змішуються з повітрям.

А потім він вигадав іскру.

Відчув її. Змусив існувати. Раптовий стрибок коливань електронів. Усе швидше і швидше, поки вільні заряди не зірвуться зі своїх орбіт і на мить не утворять заряджену енергією хмару. Вибух супернової для мікроскопічного космосу атомів.

Нічого.

Він тільки відчував, що волосся по всьому тілу в нього стає дибки, що хмара діамантового пилу вирує навколо нього, як скажена.

— Palaa, huoral Läämitää!

Електричні заряди на його шкірі досягли критичного значення й Драккайнен вистрілив на всі боки іскрами.

Бахнуло страшенно, три блакитні спахали, немов зблиски зварювального апарата, заповнили печеру, пляма вогню розлилася по стелі. Гуркіт вибуху прошив гору, покотився віддаленими коридорами, струсонув печерами.

У цьому потоці блискавичної миті Драккайнен подумав, що коли Ван Дікен не сховався при виході з коридорів або комина, то, може, став невидимим. Може, він здатен вкриватись якимось оптичним камуфляжем і спокійно стоїть собі там, де стояв. Посеред печери.

Вуко встиг розвернути лаву вогню, що ринула в коридори: виставити дамби із застиглого повітря в неї на шляху й направити її у зворотному напрямку. Вогонь фиркнув іще раз рештками метану, трьома синюватими язиками, цього разу всередину. Вперіщив по печері, бухнув жаром і згас.

Але тепер посередині стояла людина, охоплена полум’ям.

Нерухомий палаючий смолоскип із розкинутими руками, немов символ Ку-клукс-клану. Як ангел із полум’яними крилами, що несе світло.

Ван Дікен горів, але так, ніби його це не стосувалося, ніби вогонь не вкривав його шкіру пухирями, ніби його очі не закипали, волосся, потріскуючи, не плавилося. Він не кричав, не кидався на всі боки, тільки стояв і горів, немов пекельне опудало для відлякування птахів. Лише мить.

Наступної ж миті увесь вогонь раптом хлинув Драккайнену в обличчя, ніби хвиля прибою.

Перш ніж упасти на землю, волаючи у вирі пожираючих його пломенів і качаючись вологою підлогою печери, він ще встиг подумати. Перш ніж перетворитися на живий смолоскип, що звивається в корчах і з тріском палає у переплетінні обсмаленої шкіри, вибалушених від жару очей і киплячого в тілі жиру, встиг подумати, що очі Ван Дікена залиті фіолетом, як два відполіровані карбункули. Переливчасті жуки під повіками, а не риб’ячі очі людини. У нього очі місцевого.

І тоді вогонь згас.

Раптово й умить.

Запала темрява.

А потім загорілися всі каганці. Запалали з тихим пирханням і залили печеру теплим світлом.

Посередині був кам’яний диск, чорний і гладкий, немов відполірована обсидіанова стільниця. Диск, який весь час поволі обертався, левітуючи на відстані кількох сантиметрів над підлогою.

На камені сидів голий старий, по-турецький схрестивши ноги. Карикатурно худий, потворний, з блідою шкірою, вкритою плямами, з рештками волосся на зморщеному черепі. Сидів і обертався, ніби увінчував собою химерну карусель, щомиті демонструючи мавп’ячо-жаб’яче лице, на якому ніби позаростали очі.

Драккайнен згріб себе із землі й обмацав усе тіло, з певним подивом виявив, що брови й вії частково вціліли, а ось пушок на голові, що вибився після виходу з дерева, муситиме починати спочатку, триденна щетина також зникла. У нього промайнула думка, що він затулив очі рукою, але на шкірі не було слідів серйозних опіків. Лише кілька пекучих почервонінь, і все.

Він відчув на губі теплу ферумно-солону цівку, а потім повалився на коліна. М’язи дрижали від напруги.

Йому подумалось, що все це біснувате протистояння тривало щонайбільше три секунди.

Він сперся на одну руку, намагаючись не зомліти. Трусонув усім тілом, як оглушений боксер, сплюнув змішану з кров’ю слину й витер обличчя.

— Ти б загинув, — почувся скрипучий кам’яний голос. Старий не розтуляв рота й не рухався. Голос долинав зусюди. — Ти швидкий, але зі справжнім Відуном у тебе не було би шансів. Твої пісні недолугі.

— Я лише сьогодні вранці почав, — буркнув Драккайнен і спробував підвестись, спираючись на стіну. — Ти — Бондсвіф? Обидва Ведмеді? А той тоді хто?

— Він неважливий. Я не пам’ятаю, як його звуть. Здається, Годвіль, Який Штурхає Камінь. А може, це той попередній? Завжди знайдеться якийсь йолоп, який хоче діяти і який, прийшовши за порадою, подумає, що достатньо зайняти покинуту хату під Горою Стогону і прикинутися великим Дієвцем. Він мені потрібен. Я вже давно не їм, але хтось мусить мене обмивати й обкурювати. Та й пити мені треба. Хтось повинен мені співати. Хтось повинен вгамовувати смуток Гори Стогону. Перш ніж я стану туманом. Перш ніж осягну втаємничення. Перш ніж відмовлюся від чинів та дій і відійду, як чистий розум, не прив’язаний до волі.

— Ти перетворив його сина на потвору, — сухо зазначив Драккайнен.

— Ах, так. Я вирішив, що нифлінґ буде кращим слугою. Принаймні він відлякує настир. Але той прийшов шукати свою дружину. Тож я залишив собі обох. Коли я досягну просвітлення, вони стануть вільні. Якщо доживуть. Це вже так довго... Я досі не став Тим, Хто Снить. Мене розбудила Людський Пломінь. Гатрун. Господарка Гніву і Пристрасті. Наказала тобі допомогти. Тож я допомагаю.

— Ага, — насуплено відповів Вуко. — Допомагаєш мені.

— Так. Я показав тобі шлях. Вклав у твої руки силу урочища. Але ти тупий і незграбний. Йдеш углиб гори. Бачиш образ свого найбільшого ворога і що робиш? Хапаєшся за меч. Він потужний. Думаєш, ти зможеш убити його залізом?

— Ти знаєш його?

— Я чув про нього. Відчуваю, що він робить із піснями богів. Бачу його твоїми очима. Він божевільний, але потужний. Якщо ти його не стримаєш, настане кінець.

— Так-так, знаю. Війна богів, — процідив розвідник.

— Це можливо. Навіть якщо боги не обернуться одне проти одного, рівновага порушиться. Вони можуть проголосити чергове народження світу. Надійде мертвий сніг.

— Мене вже підбішують ці криптоніми, — Драккайнен примружив очі. — Може хтось сказати щось конкретніше? Хоча би раз? Кожен сніг, по суті, мертвий. Це тільки клапті з льоду. Невже сніг може спричинити таку сенсацію?

— Що таке «креаптонуоми»? Неважливо. Це інший сніг. Він укриває світ, як узимку, але це інша зима. Вона означає кінець і початок. Увесь світ засинає. Звірі й люди. Мертвий сніг відбирає у них пам’ять. Коли прокидаються, світ навколо вже новий. Вони не пам’ятають ані своїх імен, ані рідних облич. Не знають, хто вони і звідки. Не знають ні друзів, ні шляху додому. Нічого. Тільки те, що є в пісні людей. Найпростіші закони: як зорати поле чи викувати меч. Найпростіші речі. Вони всього повинні вчитися наново. Часом вони прокидаються зовсім не там, де застав їх мертвий сніг. Дехто мусить наново вчитися говорити й ходити, ніби знову повернувся в дитинство. Дехто ж і зовсім не пробуджується.

— Просто прекрасно. Як часто це відбувається?

— Цього ніхто не знає. Ті, хто прокинулися на початку світу, нічого не пам’ятають. Навіть ми, Ті, Хто Відає, можемо сказати лише, що він надходить то раз на сто років, то на тисячу. Коли світ втрачає рівновагу. Коли з’являється забагато змін. Коли час вибивається зі своєї колії. Зазвичай тому, що надто багато з нас надто поквапливо погналися за піснями богів. А часом світ так сильно змінюється тільки через людей. Коли забагато воєн, забагато нових ідей, забагато дивних речей, що руйнують рівновагу.

— Як розпізнати той мертвий сніг?

— Надходить туман і темінь. Це може статись навесні чи посеред літа. Так, ніби сонце померло. Дерева раптом втрачають листя і все засинає. А мертвий сніг нібито й не холодний. Він ніби попіл. Але тобі це нічим не допоможе. Від мертвого снігу не втечеш. Навіть Ті, Хто Відає засинають. Дехто з них потім щось пам’ятає. Нібито. Це неважливо. Це знання, яке нічого не варте. Послухай, що я маю тобі сказати, бо мене починає морити втома. Я скоро засну. Давно мені не доводилося так багато говорити. Давно я не перебував розумом у світі так довго. Тож слухай правду: ти не можеш носити в собі силу урочища надто довго. Якщо ти спробуєш будь-що вдіяти, її щоразу меншатиме. Друга правда в тому, що рано чи пізно ти муситимеш повернутися на урочище і знову набратися сили. Дехто намагається назбирати її про запас. Якщо ти зірвеш на урочищі гриб чи зачерпнеш трохи землі, струсиш пилок із рослини чи набереш снігу, там завжди буде трохи пісень богів. Але це небезпечно, це тобі третя правда. Той, хто не вміє співати, може вивільнити нищівну силу навіть однією необачною думкою. Ти сам можеш її вивільнити у сні чи в гніві. Якщо у тебе такий запас із собою, його треба сховати й замкнути. Не можна, щоб хтось його торкнувся чи відкрив. Четверта правда твердить, що пісні богів можна змусити самих до тебе прийти, тоді вони створять примару, Пробудженого. У такій подобі пісня богів може до тебе примандрувати, але ти маєш пам’ятати, що у Пробудженого своє життя і він — як звір. А ось тобі п’ята правда: це неправда, що пісня богів не послухає будь-кого. Послухає, тільки треба вміти просити. Якщо ти відчуватимеш спрагу, маєш попросити про дерев’яний кухлик води, не більше, ніж на кварту, і вода має бути чиста. Якщо скажеш просто «води», пісня виллє на тебе водоспад чи вкине у море. Ти маєш відчувати пісні і співати так, щоб вони могли тебе зрозуміти. Правда шоста і остання в тому, що якщо навіть пісня тебе зрозуміє, вона все зробить якнайпростіше. Якщо хочеш, щоб пісня богів запалила тобі вогнище і не скажеш нічого більше, найімовірніше вдарить блискавка. Ти маєш запам’ятати всі думки і почуття, з якими щось дієш. Потім маєш із цього створити спеціальну пісню й замкнути її в одному реченні чи слові. Такому, якого ніхто, окрім тебе, не знає. Відтак скажеш слово і пригадаєш собі всю пісню. Те, чого ти прагнеш, знову станеться. Запам’ятай мої слова, то матимеш із них користь, якщо зрозумієш. Тепер іди. У мене вже немає більше сил, щоб дивитися на цей світ. Як вийдеш, скажи тому Годвілу, чи як там його, щоб сьогодні він уже не приходив.

* * *

А потім старий замовкає. Каганці ледь пригасають, але далі горять. Якийсь час я чекаю в надії, що він ще озветься, але вібруючий голос гори стихає. Старий сидить нерухомо, круглий полірований диск далі неквапно обертається, як коло рулетки, що сповільнюється.

Я знаходжу меч, оглядаю надщерблене вістря і вставляю в піхви. За поворотом нахиляюся за своїм каганцем, який запалюю абсолютно нормально, за допомогою кресала й жменьки тирси.

Дорога назад видається мені довшою, але я втомлений і голодний, точнісінько так само, як після гіперадреналіну. Рази два мушу сідати на вологому камінні й відпочивати.

У хату повернувся відносний порядок. Розкидані меблі знову стоять, де стояли, стіл знову на ніжках, господар же зайняв своє традиційне місце у кріслі біля вогню. Він знайшов інший глек замість розбитого, поповнив запаси пива. Сидить тепер і поглядає на мене з острахом з-понад кованого рогу.

Я видобуваю з пояса ще одну срібну марку й кладу перед ним на столі. Він дивиться тими собачими очима, в яких я вчуваю страх.

— Ти добре мене навчив, — пояснюю. — Тож ти заробив ті два ґвіхти. За цю марку я хочу трохи запасів. Хліб, сир, сушену вудженину, трохи пива у флягу і якийсь невеличкий казанок. Мені треба зараз же звідси забиратися.

Він дивиться нерухомо, ніби нічого не розуміє. Зрештою тягнеться за монетою, крутить її в пальцях, а потім робить жест головою у бік комори. Я сприймаю це як запрошення до самообслуговування.

Якусь мить я порпаюся в коморі й знаходжу все, що мені може знадобитися. Маг дивиться на мене цілком байдуже і не протестує, навіть коли я показую йому бурдюк із пекельно солодким напоєм, схожим на вино, що пахне ніби хурмою і фініками.

Я знаходжу також щось, що нагадує примітивний рюкзак, — власне кажучи, хутряний мішок із пришитими ременями. У нього пакую пожитки.

Зупиняюсь якось так на півдорозі до дверей. Трохи ні в тих, ні в сих, і сам не знаю, чому.

— Як тебе звуть? — питаю нарешті.

— Ленн, Що Біжить За Сорокою.

— Дякую тобі, Ленне. Якщо мені якось вдасться зробити так, щоб не настали найгірші часи, то це буде завдяки тобі. Я вб’ю Дієвців або заберу їх із собою.

Він мовчить якусь мить, а потім поглядом показує на ворота до підземелля.

— Ти вбив його? — питає з надією. Я засоромлено кручу головою. Почуваюся по-дурному.

— Я би не зміг. Він надто сильний, навіть коли спить. Він постав переді мною в подобі мого ворога, і я не спромігся його подолати ні мечем, ні піснею богів.

— І тому ти думаєш, що подужаєш тих?

Я прилаштовую сагайдак до рюкзака, вдягаю плащ. Мовчки закидаю на плечі важкий клунок.

— А твоє ім’я?

— Ульф Нічний Подорожній.

— Знайди шлях, Ульфе.

— Якраз пора. Я йду. Думаю, вже скоро ви із сином будете вільні.

Він повільно крутить головою і робить ковток. А потім тільки сидить і бгає під столом ремінь, на якому раніше висіла підкова.

— Він ніколи не ввійде до кола богів. Коли ти був там усередині, я думав забрати сина й піти. Тоді він залишив би собі тебе. Але потім двері зачинилися, хоч були вирвані з петель. Він не хоче інакше. Та все одно я думаю, що ми скоро будемо вільні.

Я виходжу і дуже тихо зачиняю за собою двері.

Надворі туманний день, повітря розтинає пискливий спів сокола під час полювання. Я повертаюся на шлях, проминаю частокіл менгірів і ступаю в ліс, не озираючись.

Далеко я не заходжу, бо валюся з ніг від утоми. Знаходжу добре сховане місце й дрижкими руками розв’язую ремені клунка і поглинаю кусень хліба, копчений сир і щось типу ковбаси. Мені шкода часу, щоб різати це на шматки, я просто відриваю все зубами, як звір. Пиво тече по моїй бороді, я насилу згадую, що треба жувати. Після цього в мене немає навіть сил, щоб поприбирати крихти. Я просто заповзаю під листя пір’їстої папороті і закутуюсь у плащ, щоб поринути у сон, схожий на летаргію.

Найбільше я люблю ті миті, коли я просто мандрую. Ходьба дає мені рідкісне на Землі почуття свободи. У цьому є щось первісне, що заселяє ділянки мозку, які призначені для прадавніх інстинктів із тих часів, коли ще не було прописаних норм, турботливих процедур та інститутів контролю. Ось людина простує вперед. Іде, куди хоче, спить там, де її застане ніч. Усе життя зводиться до теперішнього, усе планування — до однієї доби. Треба прожити ніч, знати, що їстимеш завтра і куди підеш. Усе, що далі, це вже абстракції без особливої практичної цінності.

Тож я йду. Крізь незайманий ліс, що вкриває гори. Оминаю більш протоптані шляхи й вибираю вузькі стежки, часом такі, по яких найімовірніше бігають лише звірі, гірські струмки, уздовж яких можна йти кам’янистим берегом чи стрибати по камінню. Часом продираюся навпростець через ліс.

У мене є мета. Я хочу повернутися у Землю Вогню. Там у мене є друзі, кінь і спорядження. Скоро зима.

Час, який я просиджу біля каміна на дворищі молодого Атлейфа чи в поселенні у Ґрунальді.

Час планування. Укладання змов. Накопичення сил.

Адже тепер я мушу перетворитися на асасина. Підступного вбивцю.

Я йду.

Увесь час із понурою тінню на душі.

Не можу забути нещасного мага, залишеного разом із сином-монстром у схожій на гриб хаті. Не можу забути висушеної мумії на розкрученому камені.

Мій союзник. Мій учитель і радник. Ніхто до нього не розповів мені стільки корисного.

Не можу собі пробачити, що я його не вбив.

Він був лихий. Майже такий же лихий, як Ван Дікен. Відрізнявся тільки тим, що був здатен утриматися від діянь, якими той другий упивається.

Повторюю собі ще раз: «лихий».

Я опинивсь у світі, в якому мають значення саме такі гнітючі, оціночні, допотопні категорії. Там, звідки я родом, за публічне висловлення такої оцінки ще донедавна можна було опинитись на лаві підсудних.

Тут же це цілком природні поняття. Майже технічні. Зло. Добро. Ось так просто.

Тут не можна обрати варіант «не знаю» чи «не можу відповісти». Тут світ має два вістря, як спис Гатрун. Життя і смерть. Зло і добро. Підлість і шляхетність. Немає «не знаю». На це немає часу. Ти обираєш або руків’я, або клинок. Тут не до морального релятивізму. Руків’я в долоні чи вістря в пузі. Немає місця для Понтіїв Пілатів. Тут рішення приймаються за долю секунди й раз і назавжди. Руки можна буде помити потім. Від крові.

Тому я не можу собі пробачити, що не вбив його.

Це правда, що швидше за все мені б не вдалося. Але я навіть не спробував.

Я прикрився своєю місією. Своєю найсвятішою місією та її абстрактними правилами, вигаданими під сонцем, яке тут навіть не заслуговує на те, щоби вважатися астрономічним явищем. Безіменна іскра серед зоряного пилу. Як боягуз, прикрився правилами не з цього світу. Правилами лицемірів, для яких у палиці десять кінців і все у світі відносне, тож кожна рішуча дія — це злочин. Це значить, що ми починаємо диференціювати. Послуговуватися абсолютними поняттями. А від цього вже тільки крок до роздавання моральних оцінок. А відомо ж, що це завершується інквізицією. Тож краще відвернутися. Не бачити зла.

Я відвернувся і пішов. Бо це не було пов’язано з місією.

Я не мусив вступати у відкриту конфронтацію. Закляття — немов програма. Достатньо було інакше закінчити низку команд, яка принадила в комору метан. Нехай би працювала далі. Нехай би збирала газ під склепінням, аж поки він не досягне відповідної концентрації й не опуститься до палаючих на підлозі каганців. Так це має працювати. Я починаю вчитися.

Починаю думати, як асасин.

Я маю навчитися користуватися законом, який ношу десь у собі. Ну, скажімо, в серці. І співставити його з іще більш середньовічною контрольною системою — сумлінням.

Яке очевидно сказилося, бо не дає мені спокою, що я не вбив людини. Однак я мушу йому довіритися, бо нічого іншого тут немає.

Я пам’ятаю тільки загальний напрямок, в якому маю йти. Сторону світу. На жаль, іду іншою дорогою, ніж прийшов у Землю Вогню. Окільною, що називається, а мені треба знайти невеличке поселення, що притулилося між лісом і озером. Крапку серед диких гір.

Я б собі зарадив, якби можна було хоч би кинути оком на яку-небудь карту. На дві хвилинки. Але карт немає. Я маю довіритися інстинкту.

Коли сутеніє, я спиняюся. Будую надійний курінь зі зв’язаних ременем жердин, вкритий товстою стріхою хвойних гілок. Розпалюю мініатюрне вогнище в укритті між камінням, готую суп з якогось кореневища, що пахне, як дикий часник, їстівних бульб, схованих у корінні папороті, шматка сушеного солоного м’яса і хліба.

Викурюю економно набиту люльку й попиваю гарячу воду, приправлену солодким, як сироп, вином.

Дивлюся на воду. Гірський струмок, що плюскоче по валунах. Мені би хотілося знати, чи це не якась притока Драґоріни, але вона, на жаль, не підписана.

Я поспішаю.

Мене гнітить відчуття, що сталося щось погане. Що для чогось уже може бути надто пізно.

Мені сниться гурт химерних музикантів. Ансамбль, ніби з пекла, сидячи на бочках і табуретах посеред галявини, грає химерну галасливу мелодію. Флейтист худий, а обличчя його нагадує череп щура, на дудці грає створіння, вкрите пурпуровими виразками і схоже на роздуту людиноподібну ропуху, людина-лобстер у багряному панцирі з шипами крутить ручку ліри чи торбану. Музика, гучна й писклива, майже заглушує жахливий гул пожежі. Горять дерев’яні халупи — у повені іскор провалюються дахи, вогонь шмагає небо.

Уздовж частоколу на прибитих до балки ланцюгах звисають чорні покручені клунки. Деякі ще догорають, усі димлять і нагадують обсмалені й зібгані від вогню виставкові манекени.

— Хтось хоче станцювати Танець Вогню? — горлає худий чоловік, що стоїть під встромленим у землю бунчуком. Держак обплітають вигнуті в танці змії, верхівку увінчує череп і дві кінські гриви.

Перед поселенням на колінах стоїть горстка людей зі схрещеними позаду руками. Стоять мовчки, за їхніми спинами з гуркотом балок валяться хати, але вони дивляться на макабричний оркестр.

— Ті, хто поклонилися Змію, підуть із нами. Живі й неушкоджені, як я й казав, — чоловік то гримить басом, то пищить скрипучим тенором. Мутація.

Це пацан.

Підліток, чиє тіло вкрите зигзагоподібним татуюванням. Поблизу крутиться кілька десятків Людей Зміїв. Рослі чоловіки у вигадливих ламінарних півпанцирах і штурмаках, неподалік вогонь малює зблиски на панцирах кількох крабів. Чому вони слухають такого смаркача?

— Я спитав, чи хтось іще хоче поклонитися Богові Вогню?! А може, хтось хоче помірятися силою зі Зміїним Жалом?!

Мовчать і дивляться на оркестр.

— Ти! — кричить хлопець. — Ти бився! Я тебе бачив! Сюди його!

Два величезні воїни витягають із натовпу чоловіка, він пручається, але його виштовхують на центр галявини і кидають на коліна прямісінько перед музикантами. Він підводить обличчя й дивиться на вкрите бородавками жаб’яче рило, на щурячий череп і витягнуту морду лобстера. Виглядає так, ніби хоче прокинутися. Трясе головою, яку оперізує просякнута кров’ю хустка.

— Дайте йому меч! — кричить хлопець. Хтось зі Зміїв подає бідоласі короткий сікач. Той бере його і стискає долоню на дерев’яному руків’ї, на мить заплющує очі. Поволі встає з колін, зважуючи лезо в руці.

— Тиша! — На крик хлопця музиканти перестають грати. Гуде й гримить тільки пожежа. Справжній ураган вогню. Ще реве худоба, яку зігнали в тісну купу десь у темряві.

Підліток відкидає назад поли плаща, чорна тканина спливає з його плечей. Лівою рукою він підносить меч, береться за руків’я і повільно витягає над головою лезо. Односічне, блискуче, як люстро, у сімдесят сантиметрів завдовжки. Мономолекулярне лезо меча «Нордланд», меча розвідника. Він хапає обмотаний стрічкою держак обома руками, геть неправильно, і починає крутити лезо в якихось незграбних подригуваннях. Його суперник нахиляється і згинає ноги, виставляє свій короткий сікач, як ніж. Пританцьовуючи по-боксерськи, кілька разів ухиляється й відскакує.

Це триває недовго.

Двічі чути різкий свист, хруст плоті при розрубуванні та здушений крик. Якусь долю секунди у світлі пожежі видно також раптовий вибух розпиленої крові.

Чоловік гупається на землю, як мішок, голова котиться по забризканій траві.

— Це кінець! — волає хлопець. — Тепер надходить час Зміїв! Ідіть! Ідіть до Змія! Ідіть до Замку Шпичаків! Там пророк покаже вам шлях!

Вони йдуть.

Мовчки стають один за одним і йдуть вервечкою кудись у темінь. Байдуже минають нерухомий труп. Не чути ні схлипувань, ні планів. Ніхто їх не супроводжує і не веде.

Чути тільки гудіння пожежі.

І музику, яка знову починає грати.

Кошмар будить мене у синій і блідий передсвітанковий час посеред мжички і каркання ворон. Потім я сиджу, огорнувшись вологим плащем, і дивлюся крізь отвір у шалаші на сповитий туманом струмок і на мокре листя, яке вже починає жовтіти. Я мав би урвати собі ще трохи сну, але не хочу. Боюся заснути.

Боюся, що кошмар, який я бачив у сні, діється насправді.

Я заражений силою урочища. Можливо, будуть і такі побічні ефекти.

Знову йду по азимуту, швидко й без затримок, хоча єдиний метод, яким я можу керуватися, мені геть не подобається. У горах ходіння навпростець, як правило, не закінчується нічим добрим.

Натрапляю на них близько полудня, на стежці, що траверсом біжить по узгір’ю. Спочатку чую кроки. Човгання підошов, шум, коли хтось із них спотикається об камінь без стогону чи нарікань. А потім дивне ритмічне буботіння багатьох горлянок. Тоді я вже лежу в густих кущах, прикрившись сухою травою й гілками, оточений хмарою обурених комарів.

Я ховаюся за пару метрів від стежки, тож можу спостерігати, як вони проходять.

Люди Вогню або з якогось іншого племені. У будь-якому разі — не Змії. Тупцюють вервечкою, близько один до одного, спотикаючись і волочачи ноги, кожен тримається рукою за плече того, хто йому передує. Ідуть і мугикають монотонну дику мелодію. Вона здається мені на диво знайомою, аж раптом я її згадую. Вони мугикають той самий мотив, який у моєму сні грали пекельні музиканти.

Лежу абсолютно нерухомо й чекаю, поки вони мене минуть. Тридцять вісім. Чоловіки, жінки. Різного віку.

Тримаються рукою за плече того, хто їм передує й тупцюють, ніби валка зомбі, туди, звідки я прийшов.

І очі в усіх затягнуті дивним, золотаво-лискучим більмом.

Поселення я починаю знаходити пополудні.

Спершу воєнні руїни. Стоси обвуглених балок, вкриті кіптявою рештки кам’яних підмурівок, трупи рядком на різних стадіях розкладання, рої мух, каркання ворон. Жахливий сморід паленого й падалі. Це не схоже на містечко з мого сну, та все одно справляє понуре враження. Усюди я знаходжу сліди потворних екзекуцій: обвуглені покручені тіла, прив’язані двометровим ланцюгом до частоколу чи до якогось стовпа. Я бачив це уві сні. Ці люди поклонялися вогню, поклонялися богу-ковалю, виробляли драконячу олію — суміш напалму і грецького вогню, танцювали Танець Вогню. Тому Змії палять їх живцем. Змушують танцювати у вогні.

Типове почуття гумору загарбників.

Мені трапляється абсолютно пусте поселення, хоч і без слідів руйнувань.

Спершу я сидів у кущах і спостерігав.

Панувала суцільна тиша. Дим не сочився з-під дахів, не кудахкали кури, не гавкали пси і худоба не ревіла. Нічого.

Сидів так десь півгодини, добре замаскований і нерухомий.

Серед халуп — тотальна мертвота. Починається дрібний дощик, з дерев осипається листя.

Я спинаюся на невисокий частокіл, власне кажучи, похилений назовні паркан із загострених колод, і обережно просуваюсь уздовж стін.

Не видно і сліду боротьби. Ніяких трупів, ніякої крові.

Усіх ніби здуло. Чоловіків, жінок, старих, дітей, худобу, свиней, кіз і собак.

Над селом не літають навіть птахи, не видно ні мухи, ні мурашки.

Я рефлекторно активую Цифрал.

Вона з’являється в сяйві веселкових іскор, метеликова німфетка із золотим волоссям. Я починаю до неї звикати.

* * *

— Ти використав майже все, — сказала вона. — У тій печері.

Драккайнен, який присів на коліна під халупою, окинув себе швидким поглядом.

— Справді не видно того ореолу. І шкіра не терпне, — промимрив він. — Ну, що ж. Заходимо.

Двері найближчої хати були не замкнені. Він легенько штовхнув їх лезом, а потім прослизнув усередину, уздовж стіни, весь час несучи на плечах гілки для маскування.

Досить довго нічого не було чути. Драккайнен обійшов чималий покій із мечем напоготові, переставляючи ноги в бойовій позиції, немов у якомусь дивному плавному танці. Зазирнув у всі закамарки і за кожні двері. А потім випрямився, гмикнув під носом: «Чисто!» і викресав вогонь. Пломінь каганця підмалював своїм сяйвом стіни з балок, старанно заслані й прикриті шматками хутра дерев’яні ложа у нішах, довгий стіл, заставлений, як до трапези.

Щедрої трапези на кільканадцять осіб. Дві запечені цілими туші на дерев’яних тацях, пласкі круглі буханки, пучки біло-рожевих стебел, схожих на лепеху, якісь квашені овочі в маринаді у глиняних мисках.

Печене м’ясо було холодним, у глеках спала піна, хліб зверху трохи підсох, але ніщо не зіпсувалося. Пахло цілком апетитно.

Драккайнен присів біля каміна й розтер у пальцях дрібку попелу.

— Схоже на те, що це сталося вчора, — повідомив. — Вони сіли вечеряти. Багата вечеря й заможна хата. Усюди прибрано, на столі чистий посуд і солідні ножі, печені кабани чи якісь там інші тапіри, біля каміна хутра, справжнісінький тобі скансен. Кілька з них встигли відрізати собі м’яса, хтось — відламати хліба, хтось — налити пива. І все. Ніхто не випив і ковтка, ніхто нічого не надкусив. Вони спокійно встали і вийшли, забравши з собою худобу, а також мух і бджіл, ймовірно їх дуже дбайливо й без застосування сили викрало НЛО. Що я несу, це я тут НЛО.

Він підвівся.

— Аж само проситься в рота. Аж проситься зупинитися на нічліг. На стінах зброя, в колодязі вода, запаси дров, числі ліжка. Ідеально. І тому мені це зовсім не подобається. Виходимо, Цифрал. Через лазню. Нічого не торкаємося, не беремо навіть цвяха.

Наскільки він вивчив планування тутешніх халуп, загалом майже ідентичних, ніби від однієї девелоперської компанії, у лазні мав бути інший, «чорний» вихід, що вів у оточений господарськими будинками двір.

Він знайшов його і беззвучно вислизнув на вулицю. Ще зазирнув у хлів і обору, але нікого не побачив. Не було там ані коня, ані брунатного буйвола з величезними рогами чи жахливої, схожої на мініатюрного гіпопотама, свині. Ані мухи чи павука. Нічого.

Панувала мертва тиша, лише вітер шумів у деревах і неподалік плюскотів струмок. Вуко прокрався крізь масивну дерев’яну хвіртку в кутку подвір’я і пішов між халупами, спорожнілими й тихими, як і та, до якої він навідався. У повітрі кружляло яскраве осіннє листя, схоже на тропічних метеликів.

— Будь-хто тут зупинився б, — сказав Вуко. — Місце гарне й покинуте. Живи собі. Навіть краєвид звідси чудовий. І відбиватися можна, тільки частокіл міг би бути кращий.

— Ти бачиш десь той ореол? — запитала Цифрал.

— Тих магічних мурашок на шкірі? Ні. Ані сліду. Тільки це нічого не означає. Думаю, вони тут зупиняються. Кожен хто мандрує цим шляхом чи забрідає в цю долину. Мисливці, біженці, пастухи.

— Тоді чому тут нікого немає?

— Хороше запитання. Ти точно хочеш знати? Бо я ні.

Він обійшов усе поселення, крадучись обережно, ніби сподівався натрапити на снайперів чи міни. Нічого не відбувалося.

А потім він повернув і напоровся прямо на краба.

Той стояв посеред вулички між халупами, абсолютно нерухомо, немов огидна скульптура. Стояв і дивився прямо на Драккайнена щілиною на своїй пиці, що нагадувала лицарський шолом типу «жаб’яча голова». Його руки були апатично складені під пахвами, леза сховані, гострі, як луска глибоководної риби, пластини панцира легко й ритмічно підіймалися.

Розвідник дуже повільно відстібнув ремені рюкзака і поставив його на землю.

— Я знаю, що всередині ти дитина, — прошепотів. — А точніше був, бо зараз ти монстр. Тому, якщо муситиму, я тебе вб’ю. Я просто хочу пройти.

Він виставив одну ногу, відповідно розподілив вагу тіла й поклав кінець леза пласкою частиною на плече, потім розслабив усі м’язи й зосередився на диханні.

— Може, обійти його? — нервово запропонувала Цифрал.

— Та не думаю, — відповів Вуко. — Він же не на автобус тут чекає. Він явно блокує прохід до воріт.

Краб зашелестів дивним голосом, але не поворухнувся.

— Це тому всі зникли?

— Ні, — відказав, — люди, які з ним перетинаються, виглядають так, ніби наскочили на вентилятор, а тут жодної краплі крові. Проблема в тому, що я вже не такий швидкий, як колись. Скільки в мене цього залишилось?

— Чого?

— Того магічного блимання, ореолу, da ріски materi. Є ще щось чи ні? Він почав крутитися, час спливає. Ти операційна система, нагадую.

— Рештки, розпорошені. Якщо їх акумулювати, ти міг би припудрити собі носик.

— У ліву руку.

Це трохи нагадувало гаряче повітря над конфоркою. Хмаринка розміром із яйце, яка заламувала світло і в якій мигтіли мікроскопічні іскорки, немов діамантовий пил.

Краб заклекотів і переступив з ноги на ногу. Потрійні пазурі скреготнули по камінню двору.

— Цифрал, підлети до нього. Хочу знати, що видно між цими пластинами, коли вони настовбурчуються.

— Ти здурів? Я нізащо до нього не наближуся.

— Ти в моїй голові. Він тебе навіть не побачить. Ніхто тебе не бачить, ріčки materinu, тільки я. Вали давай, а потім не чіпай мене, я зосереджений.

— На чому?

— Ходу!

Вона надулася й полетіла. Обережно, роблячи велике коло, щоб наблизитися до краба зі спини. Драккайнен бубнів собі щось під носом, примруженими очима вдивляючись у сяйво, що мінилося над його долонею.

Раптом пролунав огидний скрегіт заліза і краб цілком несподівано підняв тулуб і розправив клешні, демонструючи два леза-півмісяця.

Вуко, продовжуючи щось далі бурмотіти по-фінськи, дрібними кроками посунувся вбік, під стіну, до підсіння на товстих стовпах.

Краб зацокотів, геть як цвіркун, і рушив до нього.

Драккайнен зробив кілька швидших кроків, залишаючись у дивній, настороженій фехтувальній позиції, повторюючи свою вперту молитву. Він говорив усе гучніше, а в тон його голосу прокралися нотки істерики.

Краб виставив обидва леза вперед і рушив блискавично, ніби розлючений вепр.

— Apiainen! Perkele аріаіпеп! — проричав розвідник, уже спираючись спиною на колону.

В останній момент він завернув за стовп, леза пронеслись, ніби вертолітні лопаті, загуркотіло, як із кулемета, з колони полетіли товсті скручені стружки.

Драккайнен припав до землі і різонув тварюку по ногах, потім відскочив, як тореадор, і сперся на наступний стовп.

Повітря прошило жахливе пискливе ревище, ніби вибух пари на пароплаві й кувікання свині, включене в записі задом наперед.

Водночас пролунав високий крик Цифрал.

Драккайнен поглянув на свою долоню, але від миготливого ореолу не лишилося й сліду. Не було й жодного видимого ефекту.

— Ну що ж, — буркнув. — Ніхто не обіцяв, що буде легко. Що видно?! — заволав у розпачі. — Що у нього під сподом?!

— Тканина, — сказала Цифрал, вагаючись. — Бліда й слизька, як у молюска. М’яка. Але вона з’являється лише на мить.

Краб вивільнив лезо, що врізалося глибоко в деревину стовпа, а потім знову рушив на Драккайнена. Шаблі розмились у повітрі, як лопаті, утворюючи навколо миготливий сталевий німб.

Ґ’яфі відбив три удари, перш ніж розлетівся, наче качка в січкарні, — промайнуло в голові у Драккайнена. — Жилавий Ґ’яфі, швидкий, як чорт. Я набагато більший і важчий. Хоч один відіб’ю?

А потім він перестав думати. Став рухом. Довірився вишколу, вписаному в базові рефлекси. Дерев’яна колона очевидно асоціювалась у краба з проблемами, бо якусь мить він кружляв обережно, намагаючись зайти то з одного, то з іншого боку. Леза, широко розставлені в сторони, як роги бика, ледь дрижали, будь-якої миті готові перетворитися на пекельний ротор.

Цього разу Вуко утік низом. Зробив нервовий рух в один бік, простий фінт, але краб дав себе обманути, і сталь просвистіла, розсікаючи повітря.

Драккайнен пірнув під металеві руки, стрибнув на бочку, відштовхнувся ногою від стіни із балок і зробив сальто над потворою. Амортизував падіння перевертом і зупинився посеред подвір’я, тяжко дихаючи, у хмарищі пилу.

— Усе, — буркнув. — Більше я нічого не надумаю.

Краб розвернувся на місці й рушив у його бік.

— Vittuun, — сказав Драккайнен і нервово обернув меч у руці.

І тоді згори з важким гудінням упало щось. Брунатна довгувата грудка, як недопалок сигари. Гепнулась у пісок, але одразу ж підірвалась у кривий зигзагоподібний політ, немов отруєна пестицидами комаха.

Вуко розвернувся і рвонув навіженим спринтом на інший кінець подвір’я. Створіння погналося за ним дивними стрибками, колишучи панцерним бочкуватим тулубом, але по його гострих пластинах уже повзав шершень.

За спиною розвідник почув свист сталі, відчув подув повітря, збитого лезами. Здійснив відчайдушний потрійний стрибок, хапаючи меч обома руками, а тоді вистрибнув на найближчий дах, всадивши зброю у стріху. Миттєво підтягнувся і сховав ноги. Краб лупнув об стіну, аж солома посипалася на подвір’я.

Драккайнен заповз найвище, як тільки зміг, і сів, віддихуючись і витираючи лоба.

— І що далі? — запитала Цифрал. — Сидітимеш тут?

— До чортиків, — тяжко видихнув Вуко.

— І що тепер?

— Молитися, — серйозно промовив Драккайнен.

Вони сиділи. Краб кидався на подвір’ї, розсікаючи все підряд. Судячи зі звуків, він якраз визвірився на дерев’яну бочку.

— А якщо він залізе сюди? — запитала Цифрал, майстерно здавлюючи істеричні нотки.

— З такою тілобудовою? Ти колись бачила курей, які лазять по стінах?

Унизу пролунав дикий лемент. Раптом краб почав сіпатись у дикому танці по всьому подвір’ї, налетів на стіну, потім на бідарку, що спокійно собі стояла, і порубав її на шматки.

— Що це було?

— Мій шершень. Я зробив шершня. Якщо мені вдалося, то нафаршированого нейротоксином ракоподібних. Не знаю, чи вийшло, не було часу. Не знаю, що це таке. Я хотів осу, вийшов шершень. Ще й якогось дивного кольору.

— Ти не створив би живого організму, — відказала вона. — Для цього в тебе кишка тонка. Ти максимум змутував щось тутешнє. Це діє по лінії найменшого опору, пам’ятаєш?

— Jebal to pas, лиш би спрацювало.

Жахливе кувікання на подвір’ї різало вуха. Нещасний краб борсався по землі, перевертався навзнак і колотив навколо себе ногами. Над його химерним розбуялим тулубом здіймалася хмара куряви.

Це тягнулося довго, але зрештою стихло.

Потвора лежала майже нерухомо, тільки одна кінцівка мляво рухалася.

Драккайнен зіслизнув з даху попри протести Цифрал, підійшов до свого залишеного клунка і вдягнув його на плечі.

— Ідемо.

Він був уже в брамі, коли від створіння, що лежало на землі, до нього долинуло схлипування, а потім і виразний стогін. Не страхітливий виск оскаженілого компресора, а плач дитини. Здушений сталевою шкорупою шолома типу «жаб’яча голова».

— Perkele Saatani vittou, — пробурчав Драккайнен.

— Ні, будь ласка, — благально мовила Цифрал.

— Zašto ja serti takavi glupanl — процідив. — Glupši ko turski kurač!

Він повернувся і підійшов до лежачого створіння. Підняв із землі відрубане дишло, що перетворилося на непридатну жердину, і добряче штрикнув самою кінцівкою. У відповідь почув слабкий писк.

Драккайнен підважив тулуб і перевернув краба спиною догори. Почекав хвилю, але нічого не відбувалося.

Підійшов ближче і обережно штовхнув панцир кінчиком меча. Одна нога злегка подряпала землю, але нічого більше.

Несамовито лаючись фінською, Вуко знайшов місце з’єднання пластинок, просунув пласко меч, підважуючи край. Бляхи заскрипіли, Драккайнен стиснув зуби й застогнав від натуги. Нікудишня спайка з тріскотом відскочила, скручуючись спіраллю, наступна піддалася швидше, наступна трималася ще слабше.

Розвідник розтулив пластини панцира, частково вигинаючи їх назовні. Зсередини вирвався огидний солодкавий сморід. Вуко відскочив на кілька кроків, заходячись кашлем.

Усередині панцира були овальні пластини слимакуватої, вкритої слизом матерії, що огортали скручене клубочком бліде й дрижке тіло. Десь позаду двостулкової оболонки роздувалась велетенська пурпурова пухлина, що розрослася на всі боки, наче восьминіг присмоктався.

Стримуючи позиви до блювання, розвідник сплюнув густу слину, засукав рукави й занурив руки в панцир. Йому вдалося просунути долоні під слизьку оболонку гумоподібної матерії й намацати людську шкіру, але щось не пускало. Він розсунув пластини ширше й побачив якісь ребристі прозорі трубки, встромлені в рот і в кожен отвір тіла зіщуленої істоти, й пурпурові клубки судин під шкірою уздовж хребта.

Вуко вийняв ніж і знову занурив руки в чужу тканину, щоб обережними надрізами видобути зсередини ув’язнену маленьку людину.

Двічі йому доводилося відходити вбік, щоб ковтнути повітря, кількома плювками позбутися надлишку слини, що не давала дихати, і перечекати, поки мине судома в горлі.

Слимакуваті м’язи нарешті піддалися, гидотно чвакнувши. Драккайнен схопив дрібне тіло під пахвами й витягнув назовні.

Ув’язнена всередині краба дитина була більшою, ніж він очікував.

Дівчинка.

Досить доросла, може, тринадцятилітня. Без волосся, вкрита слизом, зі слідами від вшитих під шкіру мацаків, спухлими, ніби виразки. Вона тремтіла від раптових дрижаків, а може, й від конвульсії.

Він поклав дівчинку на землю й обережно торкнувся її шиї.

— Пульс рівний, — повідомив. — Пришвидшений, але без аритмії.

Вуко підняв їй повіки, але побачив лише величезні горіхові райдужки на все око й вилаявся.

Відніс дитину до колодязя й обмив кількома відрами води, делікатно вийняв останні залишки трубок, що стирчали під шкірою, ніби пурпурові п’явки.

Дівчинка перестала дрижати, несподівано сіла й інтенсивно виблювала якимось слизом. Спершу душилася й ловила повітря, аж нарешті розплющила очі.

— Води... — простогнала.

Драккайнен сів на коліна й підняв відро, щоб вона могла напитися.

— І що тепер? — запитала Цифрал безжалісно в’їдливим тоном. — Удочериш її? Чи радше почекаєш, поки вона виросте?

— Я дам їй плащ і відпущу. Я ж не можу її няньчити.

— А вона натрапить на Зміїв і вони засунуть її в наступного краба. Де логіка?

— Я хочу до Змія... — пробурмотіла дівчина. — Чому не чути музику? Мені так холодно...

— На тобі. Хоче до Змія, — Буркнув Драккайнен.

— Вуко... — прошепотіла Цифрал.

— Ні, — мовив він із ноткою люті в голосі. — Усе має свої межі. Цього я точно не зроблю. Я тут вирішую. Мені далеко до святості, але я не монстр. Не для цього я її витягнув.

— Вуко...

— Я — людина, і збираюся зберегти людяність. Бо інакше я просто збожеволію. Або перетворюся на таке ж бидло, як і він.

— Вуко... Поселення... Туман надходить...

Драккайнен підвів погляд і поглянув на будинки. Щось мінялося. Сутеніло й між будівлі почав просочуватись холодний туман. Він звивався клубками, схожими на щупальця, а десь під сподом, при землі мигтіло веселкове сяйво, як діамантовий іній.

— Ходу! — крикнув Драккайнен. Схопив дівчину за плече, закинув її на спину, біжучи, захопив свій клунок і погнав у ліс.

Він біг так довго, поки поселення не залишилося далеко позаду, а він геть вибився з сил.

* * *

Невелике вогнище горить у заломі скелі, надійно захищене від будь-якого погляду. Трикутна заглибина в стіні, закрита з боків скелями, над якою я звів дах із палиць, прикритих шаром свіжо скошених гілок гірської сосни.

Я зміг пронести її близько кілометра.

Майже кілометр бігу на відкритій місцевості через дикий ліс із двадцятип’ятикілограмовим тягарем, який висить на плечах і скавучить.

Потім я тягнув її через пущу.

Вона йде сама, але важко уявити собі більш обтяжливого супутника. Коли я її відпускаю, вона тікає. Недалеко. Як миша. Знаходить яке-небудь прикриття — стовбур, скелю, повалене дерево, втискається в найтісніший кут і скручується в нервовий клубок. Увесь час виє і тремтить.

Боїться мене, боїться дерева, пташку в небі, неба над головою.

Не знаю, чи вона колись видужає.

Я здогадуюсь, як це працює. Беруть налякану дитину, яка живе у світі, що помалу перетворюється на бійню, і перетворюють її на танк. На створіння в панцирі із лезами, якими можна порубати все, що вселяє страх, в істоту, захищену пластинами, яких не проб’є ні меч, ні стріла, всередині якої — лоно. М’яке, тепле й вологе середовище, яке нагодує, пригорне й приспить розум, транслюючи в нього таємничу музику.

А тепер вона гола, слимак без мушлі. Безборонна. Немає музики, немає панцира, сама мусить жувати й ковтати. Витягнута зі шкорупи, як устриця, виставлена на крижаний вітер і палюче сонце. Покалічена камінням і колючками. Світ зовні жорстокий і страшний.

Значно краще бути крабом. Жахливим панцирним створінням, але всередині теплим і м’яким.

Це дає почуття безпеки.

Я дивлюся на звивисті пломені й потягую воду з вином.

Її я нагодував.

Силою. Розтискаючи щелепи і вкладаючи в рота малі шматочки сиру і хліба, вливаючи в горло воду. Ніби годував дике налякане звірятко. Коли я її нарешті відпустив, якусь мить вона шарпалася, але за спиною в неї був схил, а з боків — скелясті стіни. Навпроти, там, де вихід на свободу, горіло страшезне вогнище і сиділа потворна людина. Зрештою вона забилася в найтісніший куток і скрутилася в клубок, загортаючись у мій запасний плащ.

Я дивлюся на цей схований у тіні дрижачий клунок і не знаю, що далі.

У мене є величезне бажання так її й залишити.

Тягнучи дівчинку за собою, я ніде не сховаюся, бо вона тут же викриє будь-яку позицію. Я не втечу і не проб’юся.

У результаті й так загину, а вона разом зі мною.

Розрахунок. Зважування шансів.

Безглузда трата часу. Тільки для того, аби переконатися, що десь там усередині я досі раціональний.

Але навіщо, якщо я й так не можу її залишити. Ми, люди, так створені. Окрім логіки, глузду й уміння зважувати шанси, у нас є ще сумніви. Сумління. Почуття. Різні забобони, які роблять нас людьми.

Що не змінює факту, що я жахливо вляпався.

Я й так її кину. Ну, тобто «кину». Відпущу. Вона мені ні тітка, ні донька. Просто дитина війни. А я — не механізований полк піхоти. Хай котиться під три чорти. Тільки ж не в серці гір, практично за лінією фронту. Я залишу її, коли ми дійдемо до якоїсь більш-менш цивілізованої місцини.

Якщо така ще залишилася.

Блідого світанку мене будить холод. Крижаний туман і волога.

І каркання.

Великий чорний птах сидить на моєму клунку і смикає дзьобом ремінь, яким зав’язаний мішок.

— Вали звідси! — вітає він мене хриплим хамським криком, і давно вже ніщо не могло мене так втішити.

— Куди ти подівся, Невермор, старий мерзотнику?

— Траакт!

Дівчина також прокидається. Я впевнений, що побачивши ворона, вона впаде в істерику, але вона лиш глипає з-під пледа повним захвату поглядом сарни.

— Крааб! — озивається ворон з острахом.

— Знаю, старий, але що поробиш?

— Трруп!

— Ні. Ми так не робимо. Це погано. Недобре. Поганий, непозитивний птах!

— Ти трруп! Крретин!

Я забираю в нього мішок. Ворон відскакує, стріпуючи крилами, і сідає на найближчій скелі. Я витягаю шматок хліба, пару смужок м’яса. Беру порцію і підсовую дівчині.

Вона надувається й відвертає обличчя.

Добре.

— Це їжа, розумієш? Окей. Харчі, харчі.

Вона дивиться жалісним вологим поглядом і тісніше загортається в плащ.

Відкушую шматок м’яса і кидаю ворону. Він крутить головою і зблискує оком-намистиною то з одного боку, то з іншого, а потім проковтує шматок.

— Сирр!

— У тебе в голові мабуть якесь помутніння, — кажу, але відламую йому шматок копченого козиного сиру.

Знаходжу в мішку своє попереднє вбрання: шматки плаща, порізані на кілт і туніку. Кидаю це дівчині. Вона трохи відсовується в куток скелі, але більше нічого не робить.

Я старанно жую, сидячи біля згаслого вогнища, увесь обмазаний і з ножем у руці. Затерплий, промерзлий і мабуть як ніколи брудний. Відрізаю шматки м’яса чи хліба біля самих губ і подаю собі на лезі.

З-під зібганого плаща висовується худа рука, яка нишком хапає їжу і зникає.

Однак одяг не викликає у дівчини жодних притомних асоціацій.

Тож я поспіхом доїдаю сніданок і сам беруся за шмаття. Спочатку я їх показую. З одного боку, з іншого, вдягаю і знімаю. Пританцьовую трохи, щоб показати, як мені тепло і зручно. Знову знімаю.

— Ти трруп! Дуррень! — коментує птах зі свого каменя.

— Гидке! — несподівано озивається дівчина. — Я хочу свій панцир. Я — краб! А ти — тупе стерво! Таких я пожираю!

Це завершується шарпаниною. Я їй не мобільна психіатрична бригада і не вихователька. У підсумку: вона вдягнена і схлипує, у мене — подряпина на плечі.

І нікому тут не спаде на думку розпочинати слідство.

Я збираю екіпірування, ховаю ніж, чіпляю меч і вішаю рюкзак, накидаю плащ. Потім рутинні підстрибування на місці, щоб перевірити, чи нічого не бряжчить.

Курям на сміх.

Вештаючись так із очманілим дитям війни, я можу собі бряжчати, як продавець сковорідок.

— Трракт! — підганяє Невермор.

— До садиби Ґрунальді, — кажу. — Пам’ятаєш, де вона?

— Рухайся!

Тож я рушаю.

За вороном. Уже навіть це здається мені цілком раціональним.

Тепер я принаймні знаю, куди йду. Йду за вороном.

Дівчина пасивно опирається, ледь волочиться чи виривається й намагається кудись бігти. Я намагаюсь її заговорювати, питаю про ім’я, співаю якісь ідіотські пісні. Безрезультатно.

Час від часу її накриває лють, і тоді вона кидається на мене й лупить обома руками абикуди. Я прикриваюся рукою і чекаю, поки вона втомиться. У неї більше немає сталевих місяцевидних лез, є тільки кволі ручки змарнілої підлітки. Ворон у такі моменти сідає на скелю чи гілку й дивиться на мене, схиливши голову, і мені здається, що в його намистиновому оці я бачу кпини.

Так ми долаємо ще кілька кілометрів, а коли в мене з’являється відчуття, що я помалу починаю впізнавати околиці, я перестаю тримати дівчинку.

Ок. Не буду нав’язливим.

Як на зло, тоді вона йде за мною. Тримається за кілька метрів позаду, немов злісний сільський цуцик, відступає, коли я обертаюсь, а потім знову тупцяє моїми слідами.

Байдуже. Якщо вона прийде до табору, я дам їй їсти. Якщо втече, я не наздоганятиму.  Усе має свої межі, мій наївняковий ідеалізм також.

Відтоді ми йдемо швидше.

Ворон перестає марудити, я йду в звичайному темпі й дівчинка поступово залишається далеко позаду. Але мені здається, що весь, час десь там маячать худі ніжки, що стирчать із бурого кілту, який сягає їй за коліна.

Шпичастий хребет, скелі, шум струмка, дощ із кольорового листя. Парад дерев у розкішних барвах осені.

Гори навколо мене здаються лагіднішими й нижчими, у долинах починають зблискувати озера.

Біля першого з них я сідаю на березі і вмиваюся кришталево чистою водою.

Я зворушений. Земля Вогню. Я почуваюся так, ніби потрапив додому.

І відчуваю виразне наростання страху.

Бо моя названа батьківщина лежить у вогні. Часом я минаю спалені хати, з яких уціліли тільки стоси обвуглених балок і підкопчених підмурівків. І покручені, зіщулені тіла, зв’язані шматками ланцюга. Тіла людей, яких змусили танцювати у вогні.

Я заглядаю у спалені обличчя, намагаюсь упізнати в обвуглених масках знайомі риси, але бачу тільки вишкірені, обпечені дочиста зуби і не знаю, чи це хтось із моїх, чи чужі. Попри це я щоразу підходжу до них на ватяних ногах, із більярдною кулею в горлі.

Відчуваю, що ми близько.

Ми не зупиняємось на постій, дорогою я їм солону смужку твердого висушеного м’яса й запиваю водою. Невермор залітає трохи наперед, а потім повертається до мене, підозрюю, видивляється ворогів.

Я підкликаю його коротким свистом. Він підлітає і сідає на скелі, глипає на мене, крутячи головою, але невідомо, чи він став таким слухняним, чи йому просто цікаво.

— Якщо поблизу є якесь урочище, — кажу тихо, — то відведи мене туди. Я не знаю, на що ми кожної миті можемо натрапити, мені потрібна сила. Потрібна пісня богів, розумієш?

— Таа!.. — каркає і знову відлітає.

Знаходить мені урочище через півгодини ходи між лісу і скель. Галявинка, оточена з трьох боків болотом, наїжачена вапняними скелями, гострими, ніби зуби, на якій стирчить кілька психоделічно покручених дерев, однак усі всохли. Як і трава, кущі та якісь інші рослини. Усе мертве.

Я зосереджуюсь і активую Цифрал.

* * *

Вона випурхнула звідкілясь з-за його голови у ряхтінні райдужних крилець, і облетіла галявину швидкими зигзагами, зупиняючись на мить біля кущів і скель, як метелик.

Драккайнен укляк біля невеличкого, заповненого водою заглиблення, занурив у нього руку. Вода була прозора, але коричнева, як слабка кава.

— Чарр! — закаркав Невермор.

Розвідник підніс руку і обдивився її з усіх боків.

— Нічого тут немає, — повідомив розчаровано. — Я не бачу того ореолу. Це мабуть не урочище. Виглядає добре, але нічого більше.

— Тут колись була сила, — сказала Цифрал. — Це видно по рослинах, відчутно в землі. Але вона зникла. Отак просто.

— Скррута! — загорлав Невермор. — Немає чарр! Примари забрали! Пішли! До Шпичаків! До Зміїв! Скррута! Немає тумаан! Немає опаар!

— Ясно, — кинув Драккайнен. — Браво. Ти за все життя стільки не наговорив. Я лише зараз починаю розуміти. Це стратегічна сировина. Звідси ці примари, Пробуджені й інші радості. Той мерзотник збирає їх собі. Робить запаси. Пісні богів, де б вони не були, відрощують ноги й повзуть до нього. Принаймні ті, про які йому відомо. Він експлуатує урочища, так, як це. Кепські наші справи, пані й панове.

— Я знайшла залишки, — відрапортувала Цифрал. — Вони в ягодах.

— У чому?!

— У ягодах, — повторила вона. — Деякі з цих кущів — це ягоди. Кущі вмерли, коли сила пішла, але ягоди тільки всохли й замкнули чар усередині. Придивися.

Вуко присів на коліно й зірвав поморщений коричневий плід розміром із родзинку.

— Вони не отруйні?

— Не в звичайному сенсі. Вони спотворені закляттям, але тобі цього й треба було. Якби вони росли не на урочищі, тебе б хіба що трохи прочистило. Але я б їх не їла. Невідомо, як вони подіють. Краще використати якось інакше.

— Не вірю, ріски materinu, — буркнув Драккайнен, стоячи на колінах серед всохлих кущів із чашкою у руці. — Я збираю ягоди в чашечку. Там світ палає, а я зриваю собі срані ягоди.

По всій галявині йому вдалося наскубти десь пів чашки поморщених плодів. Він потрусив посудиною і помітив бліде блимання, немов мікроскопічні голки льоду, що витали в морозяному повітрі.

— Є, — оголосив він. — Принаймні трошки.

Він загорнув ягоди в тканину, ще й зав’язав ремінцем.

— Не достатньо, — сказала Цифрал. — Якщо ми дійдемо до людей, треба буде запакувати це герметично. Для них це гірше, ніж ебола.

— Поки що немає чим, — відказав він. — Повертаємося на шлях.

Трохи далі він справді почав упізнавати місцевість. Перевал, на якому він знайшов шапочку котрогось із викрадених дітей. Велике пасовище, яке проходив ще за дня.

Він ішов понуро, зі стиснутими зубами і якось причаївшись, не знімаючи долоні з руків’я меча, увесь час тримаючись узлісся.

Дім Ґрунальді Останнє Слово був уже близенько.

Дім або ж обвуглений скелет колишньої садиби. Випалене попелище з трупами, прив’язаними ланцюгами до палісаду.

Невермор полетів на розвідку і не повертався. Драккайнен піднявся майже на вершину схилу, а тоді раптом повернув під завісу лісу і сів під деревом. Зняв рюкзак, розшнурував ремінь, почав порпатися всередині. Потім обмацав кишені куртки, знайшов люльку і вклав її в зуби. Далі витягнув капшук, турботливо перебрав пальцями сумні рештки тютюну. Цифрал зависла перед його обличчям, спостерігаючи, як він уважно видобуває дрібку за дрібкою, щоб зрештою витрусити в люльку крихти з дна мішечка.

— Що ти робиш? — запитала вона.

— Немає сенсу економити, — відповів Вуко, вивертаючи капшук навиворіт. — Якщо там усе гаразд, то в моєму багажі є ще дві пачки. Мій «Принц Альберт» і ще якийсь, хтось мені поклав у десантну капсулу. А якщо садиби немає, то треба буде битися, щоб пройти далі. У такому разі я мушу відпочити.

— Вуко, це ж нічого не змінить.

— Не мороч мені голову. Я погано почуваюся. Мені недобре, крутить живіт, пітніють долоні, я ослаблений і в мене болять м’язи. Може, в мене грип.

— Вуко... Ти боїшся.

Він не відповів. Знайшов кресало, насипав на шматок кори купку наструганих ножем стружок і висохлих шматків слані якогось моху.

— Вуко... Можна просто заглянути за край схилу. І ти вже знатимеш.

— Не заважай, — відказав він невиразно, роздмухуючи жар. Переможно підняв палаючу тріску й наблизив її до чаші люльки.

Потім сидів нерухомо і, пихкаючи клубами ароматного диму, дивився на порослі лісом пагорби, вкриті осіннім туманом.

Цифрал сіла на гілку і принадно сплела ніжки з виразом нетерплячості на лиці.

За якийсь час Драккайнен із кам’яним обличчям видобув із наплічника шматок сиру, вудженини і відламав половину пласкої буханки. Поклав усе це на листок, після чого вийняв меч і подивився уздовж леза, примружуючи одне око. З кишеньки на піхвах ножа витягнув напилок і почав методично гострити меч.

— Якщо ти будеш їй постійно залишати їжу, вона так за тобою і йтиме, — не витримала Цифрал.

— Знаю, — невиразно буркнув він, не виймаючи люльки з рота.

Перевірив лезо великим пальцем і сховав меч. Знайшов шматок ременя, схопив кінці і одним рухом перев’язався ним навскіс, утворюючи імпровізовану упряж. Цифрал мовчала, коли він вішав піхви з ножем під ліву пахву руків’ям донизу і кріпив меч на спині. Мовчала, коли зашнурував черевики і зав’язав їх іще раз, стягуючи ремінь тісно в кісточках.

— Ти залишаєш рюкзак?

— Він сковує рухи, — відповів розвідник. — І він більше мені не буде потрібен. У будь-якому разі.

Він витрусив люльку, встав і кілька разів підстрибнув на місці. Поправив положення ножа, а потім розв’язав ремінь на згортку з ягодами і поклав усе в кишеню.

Втягнув повітря носом і випустив через рот.

— Вуко... Усі бояться. Це нормально.

— Я вже забув, як це страшенно заважає, — відповів він. — Ходімо... Boh, як же мені не хочеться сьогодні працювати.

Ці кілька десятків метрів на вершину пагорба він ішов, ніби автомат, причаєний і напружений. А піднявшись, просканував долину швидким поглядом.

Поселення Ґрунальді стояло за смугою невеличкого лісу, вкритий неторканою ґонтою дах ледь блищав у мжичці, із трикутних отворів під гребенем сочився блакитний дим, далі барвою полірованої сталі мигтіло озеро. Біля помосту гойдався невеличкий човен.

Підрихтовані господарські будівлі світили латками свіжих, обструганих дошок.

Ворота були відчинені, зовні крутилося кілька осіб. Групка дітей гнала всередину стадо кошлатих чотирирогих козиць, а на краю помосту сидів самотній чоловік із вудочкою і ловив рибу.

Драккайнен зупинився як укопаний і не вимовив ані слова. А потім сперся на дерево, сповз по стовбуру й сів на землю.

— Вуко... — озвалася Цифрал. — Усе добре. Все в порядку. Зараз ти спустишся вниз, привітаєш друга, вип’єш пива, знайдеш свого коня...

— Заткнися, тупа сліпа вівця! — пробелькотів Драккайнен. — Це ж Змії. Там живуть Змії. Поглянь, як вони вдягнені, подивися на татуювання. Це все Змії. Ґрунальді більше немає. Немає Ядрана.

Якусь мить він просто сидів, а потім устав і рушив униз.

— Вуко, ні! — крикнула Цифрал. — Облиш, це безглуздо!

Він не відповів. Потягнувся до внутрішньої кишені, дістав кілька ягід і всі одразу кинув у рот.

— Добре... — сказала фея поволі. — Я цим займуся.

Розділ 8.

Гірський шлях

Коню мій, брате мій!

Кров моя в тобі.

Коню мій, вітре мій,

в бою дикий і злий.

Сину трав, брате мій!

Як річка, що лине учвал.

Одна мета, один талан

навіки нас з’єднав!

(...)

Ти — серце і честь,

У гриві твоїй тьма.

Ти — пісня і скарб,

і смерть вояка.

фрагмент амітрайської Пісні Вершника

Уперше, відколи я покинув палаючий Маранагар, я опинився в сідлі. І вперше в подорожі не мусив вдавати когось іншого. Наш амітрайський одяг, подорожні коші й узагалі все, що ми дотепер використовували, опинилося на спині в’ючного онагра. Таких було два — великі, понурі тварини, які могли йти на рівні з конями.

Ми не відрізнялися від вивідників. У нас було таке ж буре вбрання кольору землі й сухої трави з безформними сітчастими плащами, накинутими зверху, такі самі мечі, широкі й короткі ножі та каптури на головах зі смужкою потона, що закривало ніс і рот.

Із табору людей Ґнота ми виїхали вчвал і мчали скільки було сил, щоб від’їхати якнайдалі й віднадити роіго від наших людей. Я залишав за собою слід. Кілька разів змочив сечею кущі та скелі, кілька разів зіскочив майже на льоту, щоб вивалятися в дорожній пилюці.

Я порізав собі долоню й періодично вичавлював на землю кілька крапель крові, а потім викинув шматки скривавленої тканини, якою перемотував рану.

Ми могли лише сподіватися, що примара рушить за нами й залишить табір у спокої.

Ми мчали в такому поспіху, що не було можливості говорити. Брус не пам’ятав нічого, що сталося після того, як нас завели в фортецю. Ні зустрічі з архіматроною, ні того, де він перебував і навіщо. Він не пригадував також нічого, відколи нас підпоїли мертвецькою водою.

Він лише дізнався про існування примари, а також що ми рушаємо в Нагільґил у супроводі чотирьох вивідників зі зненацька посталої піренейської армії. Усе впродовж кількох хвиль, поки ми поспіхом збиралися в дорогу. Також він довідався, що його катували і що в нього від цього затуманилось у голові, що лікували його екзорцизмом і кебірийськими голками. Довідався, що я — Носій долі і що недобитки нашого народу мандрують у пошуку нової землі. Усе нараз. Я або збожеволів би, або не повірив. Брус же просто довідався. Мовчки вислухав із незворушним обличчям, відсалютував кулаком Ґноту, схилився перед Споглядачем Творця. Усе, що він мав сказати, це: «Аґіру кано!». Жодних запитань — солдат.

А тепер нам лишалося тільки поспішати. Якийсь час ми мчали так швидко, як тільки могли, щоб за нами встигали онагри. Ніколи раніше мені не доводилося бачити таких швидких в’ючних тварин. Вони були почварні, але страшенно витривалі. Наші коні теж радше не вирізнялися красою: низькі, жилаві й кудлаті, але швидкі і, здавалося, безутомні.

Вивідники намагалися вибирати дорогу через кам’янисті пустища, щоб там було якомога менше куряви, але й так за нами залишалася руда хмара, що тягнулася на багато кроків назад. У ту мить не було нічого важливішого, ніж поспіх. Ми гнали вперед, а пагорб, на якому кірененці розбили свій табір, досі здіймався на горизонті. Гори, які стали нашою метою, здавалися такими ж далекими й затягнутими туманом, як і на початку шляху.

Я відвик від сідла й дуже швидко віддавив собі сідниці, але того дня я не знав утоми, так само, як і наші тварини. Навколо нас простягалося скелясте запилюжене пустище, зрідка поросле сухими кущами й пучками гострої трави, але я всюди бачив Воду. Воду, доньку Ткалі.

Вона була нестерпна. Мудрагелька й хамка. Усе знала краще й без упину ображала. Та попри це я всюди бачив її обличчя. Куди б я не повернувся, на мене дивилися великі, схожі на горіхи, очі, звідусіль я чув її голос.

Наше прощання тривало дуже коротко. Не набагато довше, ніж кілька ударів серця, коли ми сплелися в розпачливому поцілунку. Наші губи торкнулися геть несподівано, я відчув її тіло, ніби вона хотіла втиснутись у мене. А потім раптом відштовхнула мене, зупинилася на мить, вдивляючись мені в очі, торкнулася долонею моїх губ і тільки мовила: «Ох, їдь уже. Їдь і знайди ту свою кляту долю. Я знатиму, коли мені вдасться знайти дім і когось, із ким я перейду через міст. Я знатиму, що ти впорався. А тепер іди вже. У мене купа роботи в лазареті».

Тому я мчав, мов божевільний, і залишав за собою сліди. Це було як ворожіння. Я відчував, що коли мені вдасться віднадити від неї примару Міраг, що якщо вона отримає шанс дістатися до нового Кіренену, то і я матиму шанс зробити те, що мені призначено. Вона ж навпаки вірила, що якщо вдасться мені, то й вона знайде дім. Ми були одне для одного ворожбою. Це по-дурному, але у важкі часи люди знаходять надію у найбезглуздіших забобонах.

Тому я мчав уперед, ковтаючи пил, із відчуттям, ніби сідло розсікає мене навпіл. У мене була мета в житті. Я хотів, щоби десь серед кланових садиб, що пахнуть свіжою деревиною, серед скель і лісів, у краю, що дихає солоним запахом моря, краю, про який я навіть не знав, чи він існує, одна дівчина перев’язала з кимось руки молитовною стьожкою, обмінялася ножами й перейшла через місток, щоб у павільйоні молодят кохатися зі своїм обранцем у світлі ламп, запалених від двох трісок. У мене була мета.

Настав час вола, коли один із вивідників порівнявся зі мною і схопив за плече.

— Риссю! — закричав він приглушеним через тюрбан голосом. — Ще дві години риссю, потім привал.

— Ні! Надто близько! — закричав я. Час для мене плинув інакше, і мені здавалося, що ми щойно вирушили.

— Риссю ми заїдемо далі, ніж на дохлих конях, хлопче, — мовив він. — Це живі істоти.

Тоді це вперше хтось озвався.

Далі знову панувала мовчанка, пирхання коней, тупіт копит і клуби куряви.

Потім один із вивідників виїхав наперед, зупинився й простягнув руку.

— Це означає «з коней», — буркнув Брус, нахиляючись у мій бік. Провідник схрестив випрямлені долоні перед своїм обличчям і махнув ними у сторони, ніби щось відрізав.

— «Розсідлати, привал», — пояснював Брус. — Вони озиваються тільки через нас.

Ми розсідлали коней і нарвали сухої трави, щоб їх витерти, потім треба було якийсь час вести їх повільно, тримаючи за кантари. Це тривало досить довго, нарешті ми могли дати тваринам пити й відпустили їх із прив’язаними ногами.

Лише після цього всього ми самі змогли попити.

— Це короткий постій, — озвався приглушеним голосом командир. Це звучало так, ніби він відвик говорити, ніби в нього заніміло горло. — Ми не будемо їсти, тільки вип’ємо відвару. Кому треба відпочити, хай лягає в тіні.

Двоє інших вивідників обмінялися швидкими жестами руки, один із них захихотів. Брус, так само мовчки, показав їм піднятий кулак і накрив його другою рукою. Один із вивідників стенув плечима й відповів кількома швидкими жестами.

— Жодних суперечок! — гаркнув командир. Між камінням палало мініатюрне вогнище, у жаринах стояли металеві, щільно закручені тиглі. Я сів на каміння, дивлячись на захід. Пагорб залишився далеко, я не міг відрізнити його від інших, що розтинали горизонт у підсвіченій сонцем імлі.

— Тохімоне, — мовив командир. Я підскочив. Я навіть не помітив, коли він підійшов до моєї спини. — Роіго не переміщається удень. Він розчиняється, як туман, і повертається в землю. Але вночі відчує сильний слід і вирушить за ним. Він швидкий, але перед ним буде довга дорога. І він точно піде за нами, бо ніщо його так не манить, як кров того, хто його прокляв.

Я тільки зітхнув:

— Сподіваюся.

— Я — Сніп, син Теслі. Отой — Шип, син Бондаря, є ще Бенкей Гебзаґал і Н’Деле Аліґенде.

— Амітрай і кебіриєць? Вони на нашому боці?

— Не всі амітраї хочуть повертатись у ярмо Праматері. Бенкей обожнює все те, що там заборонено, і воліє бути чужим серед кірененців, ніж жити серед своїх. Кебірийські ж найманці і дивляться на все по-своєму. Аліґенде до перевороту найнявся на службу в підрозділ, де було багато кірененців. Кебірийці дивні, важко зрозуміти їхню мову та звичаї. Здається, їх не обходить особливо ніщо, що відбувається з того боку Внутрішнього моря. Але я ще не зустрічав настільки гордовитих і вірних людей. Кебірийці не зраджують. Ніколи. Якщо вже найнявся на службу в нашому загоні, то буде йому вірний. Ба більше, коли він прийшов, ще правив імператор. Тож Аліґенде може ще бути вірним імператору. Такі речі, як перевороти та зміни на тронах, поза їхнім розумінням. Його дім — десь у пущах і степах Кебіру, от і все.

Він поплескав мене по плечу.

— Відпочинь. Посидь у тіні, випий миску відвару, а потім трохи холодної води. Залиш іще один слід для нашого демона. Цей привал буде коротшим, ніж тобі здається.

І ми знову їхали швидко, але вже не в такому шаленому темпі, як раніше. Лише пізнім пообіддям ми дісталися струмка і там зробили все, що наказав нам Морок.

— Роіго не може подолати потік води, — сказав він. — Але це не затримає його назавжди. Він розшукає якесь каміння чи міст і рушить далі, бо вони ніколи не відступають. Тому коли дістанетеся до струмка, для нього ви зникнете.

Ми зробили, що він велів. Зняли одяг і викупались у крижаній воді, потім запалили в мисках ароматні палички з різким запахом і докладно обкурили тіла, коней і весь багаж. Далі намалювали собі по всій шкірі знаки святих формул і лише тоді перейшли через річку.

У цьому місці ми не натрапили на брід, річка, хоч і не надто широка, була рвучкою і повною скель. У багатьох місцях вода могла накрити вершника на коні з піднятим списом, і ніхто не побачив би нічого, окрім вістря над хвилями й вирами.

Однак вивідники поводилися так, ніби в цьому не було нічого особливого. Якийсь час я дивився на те, що вони роблять, нічого не розуміючи. Один із них надував спеціально вичинені шкіряні мішки й розкладав їх біля себе, другий пройшовся уздовж берега, збираючи посірілі довгі палиці, принесені водою, ще інший приготував довгу мотузку і обв’язався нею в поясі, а потім, не задумуючись, зайшов у бурхливу воду й поплив.

Кусаючи губи, я дивився, як його голова з’являється серед піни і скель, а потім знову зникає. Я був переконаний, що в нього немає шансів вижити. Вивідники, які стояли на березі, спокійно попускали мотузку, поки людина, яку все далі відносило течією, якимось дивом цілою дісталася на другий берег і бігом повернулася на місце навпроти нас.

У результаті річку перетинала мотузка, але я не знав, чим це мало допомогти. Однак виявилося, що для вивідників перекинула через потік мотузка — це вже міст. Вони обв’язали її навколо скель, а потім із кількох палиць і надутих бурдюків утворився пліт, на якому на інший бік попливли наші речі. Він тримався на мотузці петлею ременя, а вивідник лежав навзнак і його щомиті заливало спіненою водою, поки він пересувався уздовж шнура сильними рухами рук. Він узяв із собою ще один ремінь, завдяки якому порожній пліт повернувся на наш бік. Коли вже не було багажу, надійшла черга тварин. В’ючні онагри, очевидно, вже знали, що їх чекає, бо сахалися й поревували, але дали прив’язати свою упряж до мотузки й зайшли в воду.

— Ви попливете за кіньми, — сказав Сніп, вручаючи мені слизький мокрий мішок, шкіру цілого ягняти, наповнену повітрям, з якої на чотири боки стирчали ніжки.

— Мішок прив’язується під животом і грудьми, — пояснював він. — Петля також буде прив’язана до головної мотузки, тож ти не підеш на дно, навіть якщо мішок проб’ється. Треба тільки триматися за кінський хвіст і дихати. Навіть дитина впорається.

Тоді я зрозумів, що вже не був дитиною. Щойно я міцно схопився за кінський хвіст, як тварина потягнула мене в крижану воду. Вона була пекельно холодною, мені здавалося, що мене ошпарило. Мішок гойдався й метався піді мною, ніби був живою істотою, яка за будь-яку ціну прагне звільнитися, бурхлива й люта вода заливала вуха й очі, вдиралася в рот і ніс, коли я намагався дихати, і я захлинався піною. Мішок трохи пересунувся і я опинився в льодяній, пронизаній сонячним світлом глибині, серед безлічі повітряних бульбашок, чуючи лише булькіт і химерно різке постукування кінських копит, що часом натрапляли на скельні виступи.

Мої легені здригалися в агонії, але очі дивилися на дивний, прихований світ, який здавався мені якимось прекрасним.

Мені вдалося перевернутися й на мить винирнути, але я не набрав повітря, тільки зайшовся кашлем, поки знову не опинився у смарагдовій сяйливості ріки, а мій власний крик звучав, немов завивання морських потвор.

Я не випустив із рук кінського хвоста, навіть коли тонув.

З відчуттям жалю, я так по-дурному помирав у річці, а разом зі мною вмирали всі кірененці, а Вода вже не зможе перейти через міст.

Смерть була безкінечною миттю болючої мокрої пітьми.

А в наступну секунду я знову був живий, перекинутий через коліно одного з вивідників, блював і викашлював із себе цілі відра води.

— Якщо ти хотів пити, можна було просто сказати, — приязно зауважив Сніп. — Не слід випивати всю річку.

Я хотів щось йому відгаркнути, але досі не міг віддихатися.

Я підводився на ноги, але був такий ослаблений і замерзлий, що просто сів без сил. Останній із вивідників, який чекав на тому березі, відв’язав мотузку, обв’язався нею, зайшов у воду й дав перетягнути себе на інший бік.

Відколи ми доїхали до берега скелястої рвучкої річки без мосту і броду, до моменту, коли ми знову осідлали коней, не згоріло б і дюйма свічки.

Однак перш ніж вирушити в подальшу дорогу, ми пройшли той самий ритуал. Обкурили тіла, від стоп до голови оздобили їх знаками святих формул і лише тоді змогли вдягнути брунатно-буре вільне вбрання вивідників, обшите шматками сітки й обтріпаним чорним і коричневим дрантям.

Потів знову був рух. Сонце заходило, а ми брели кам’янистими стежками серед скель, що відкидали довгі тіні, серед чудернацьких, ніби неохайно насипаних гір, які огортали нас, стискали у своїх обіймах.

Я гадав, що ми йтимемо всю ніч, тим часом один із вивідників знайшов приховане місце в заглибині скель і там ми розсідлали коней.

— Поки що зупиняємося на відпочинок, — повідомив Сніп. — В основному, через роіго й тому, що тут немає людей. Маленький вогонь має горіти до самої зорі. Перша варта — Бенкей, друга — я, третя — Н’Деле, четверта — Шип. Розпаліть трави. Знову треба все обкурити.

Швидко надходили сутінки, сповнені таємничих шелестів, тіней і звуків нічних птахів.

Навколо табору Шип розтягнув мотузок і повісив на ньому молитовні прапорці, які дав нам Морок.

Лише коли ми сіли навколо маленького вогню, вивідники скинули каптури, розтираючи спітнілі червоні обличчя.

Один із них, здається, амітрай Бенкей, розшнурував мішок і видав кожному по дві смужки сушеного м’яса, шматок сиру і чверть буханця хліба. Бурдюк розбавленого пальмового вина почав кружляти від рук до рук, у жарі булькотіли тиглі з відваром. Усе відбувалося в цілковитій тиші.

Ніколи раніше я не боявся нічної темряви. Може, хіба що, як був дитиною. Однак зараз я почувався так, ніби мені знову було кілька років. Але я боявся не історій про примар. Цього разу я знав, що може ховати морок. Я бачив, що там чаїться справжня примара, і сумнівався, що її могли би зупинити наші вкриті знаками жовті й червоні прапорці чи запах паличок.

Сніп не призначив варти ні мені, ні Брусові, але я думав, що мені й так не вдасться зімкнути очей. Я помилявся. Одразу ж після скромної вечері кебіриєць видобув зі свого багажу маленький барабанчик і, тримаючи його між колін, почав делікатно вистукувати ритм, мугикаючи носом монотонну приспівку. Це був дуже тихий спів, гадаю, що за пару кроків від нас, за скелями, ніхто вже не відрізнив би його від відголосів нічних птахів.

— Це молитва до його надаку, — прошепотів Шип. — Вона проганяє примару. Роіго — це одна з небагатьох речей у світі, яких ми боїмося. Кожен із нас уже вбив надто багато людей.

Я простягнувся, закутаний у плед, намагаючись випрямити зболілі ноги, потім задивився на невеличкі пломені. Вистачило дослівно кількох ударів барабана, щоб жевріюча пляма світла почала двоїтися у мене перед очима, і я геть несподівано заснув, ніби потонув у чорній ріці.

Це був неспокійний сон, сповнений кошмарів, крові і страху. Я бачив у ньому потвору, яку інші називали роіго, а я знав, що її ім’я — Міраг, і колись я пригортав її до себе. Ба гірше, за її синьо-білим тілом я бачив інші постаті. Бачив їхні забризкані кров’ю, бліді, як папір синюваті обличчя, вуста, немов криваві дірки, очі, залиті застиглою кров’ю. Вони стояли пліч-о-пліч із примарою на межі світла від вогнища. Хлопець, якому я грав на флейті. Двоє вартових, які стерегли табір. Вивідник, якого я знав як Ґюльдея і якого звали Колос, син Гончара. Він усміхався роздертими губами й простягав до мене закривавлену руку, в якій тримав пучок водяної капусти й рибу. Руку, на якій бракувало двох пальців. Ті, хто загинули, бо опинилися між мною і породженою урочищем і спраглою помсти примарою. З-за їхніх спин почали з’являтися й інші вбиті мною, а я не міг поворухнутися, знаючи, що за мить побачу й Воду, доньку Ткалі. Я бачив її дрібну похилену постать. Не бачив обличчя. А потім вона поволі підняла голову і коли світло місяців упало на її лице, я прокинувся з приглушеним криком.

Панували тиша і темінь. Я довго лежав, боячись знову заснути. Вогнище згасло, і було видно тільки обриси скель і колючих кущів. Я не міг розгледіти навіть нікого з тих, хто спали поруч. Нерухомі, закутані у пледи, у своєму вільному одязі, обшитому потріпаним ганчір’ям, вони скидалися на купи каміння й піску.

Цей сон не нагадував того з попередньої ночі, коли я дивився очима примари, хоча не знав, як це працює. Я відчував, що в мене був звичайний кошмар, хоча через нічний жах я був увесь мокрий від тривоги й практично впевнений, що Води вже немає серед живих. У ту мить я навіть хотів побачити примару Міраг, щоби бути впевненим, що вона пішла за нами, але попри те, що я вибалушував очі, бачив тільки ніч, скелі й пісок.

Нарешті я видивився Бруса, який ніби від доторку мого погляду розплющив очі й пильно на мене подивився. Коли він поправляв на собі плед, я побачив, що він не випускає з руки ніж. Потім сховав його під клунком, на якому лежала його голова, й по-змовницьки мені підморгнув.

Наступного разу я прокинувся, коли один із вартових змінював іншого, попри те, що це відбувалося без жодного звуку. Один вивідник відкинув плед і встав, після чого безшелесно розчинився між скель, а другий огорнувся опоною і перетворився на нерухомий горбочок. У пітьмі понуро пролунав голос нічного птаха на полюванні.

Лише майже під ранок я побачив світ очима роіго. Цей сон був іншим, ніж попередні. Я знову бачив ніч, залиту химерним рудим світлом. Почув жаский крик, угледів, як він безпорадно кидається на березі річки, що постала перед ним, немов круговерть серпів стрімкого ридвану й гучна стіна вогню. Я побачив, як він зубами розриває тканину, що служила мені за бинти, як намагається злизати трохи застиглої крові, а потім вирушає уздовж берега. Велетенський, як поні, скельний вовк, який без зусиль повалив би й розтерзав коня разом із вершником, пив воду зі струмка. Побачивши Міраг, він завив і кинувся тікати з підібганим хвостом, але вона легко його наздогнала, як румак може наздогнати козу. Я почув її сповнений люті крик, мигнули гакоподібні пазурі, й вовк видав коротке страхітливе скавчання, після чого був роздертий на клапті, що пашіли парою. Роіго тільки присіла, притримуючи його дрижке тіло, щоб трикутними іклами впитися в шию, і одразу ж погнала далі.

Пробудження принесло мені полегкість, бо я відчував, що побачив правду, і примара погнала нам услід.

Прокинувшись, я побачив, як кебіриєць танцює на тлі палаючого сходу сонця.

Наступні дні були монотонні, але по-своєму спокійні. Дотепер ми з Брусом розраховували лише на себе. Дотепер ми безперервно мусили бути пильними й напруженими, як тятива луку. Тепер ми могли покластися на наших мовчазних вивідників. Це вони дбали, де їхати, що їсти і куди ховатися. Ми мандрували через невисокі скелясті гори, через порожні й абсолютно безлюдні місцини. Чи їхали ми риссю у клубах пилу, чи йшли серед каміння при боці коня, єдиними живими істотами, яких ми бачили, були хижі птахи, змії й шакали.

Сама подорож була тяжкою, але попри це у мене було враження, ніби я відпочивав. Відколи ми перебралися через річку, ми весь час носили на тілі захисні формули, на кожному привалі обкурювали себе димом паличок і здійснювали ритуали, які мали зробити нас невидимими для примарних чуттів роіго. Я гадав, що ми залишили Міраг далеко позаду, хоча в мене не було ілюзій, що річка затримає її назавжди. Однак поки що я вважав, що нам пощастило, бо навіть кошмари більше мене не переслідували, і я не мусив щоночі споглядати кривавий світ з її перспективи.

Ми подорожували, проводячи в сідлах довгі години. Мені не заважала безперервна тиша, навіть зболілий зад із часом перестав турбувати.

Вивідники вчили мене, як бути невидимим. Як ховатися серед скель і каміння за допомогою безформного бурого вбрання й залишатися цілком нерухомим. Як прокрадатися безшумно й непомітно, немов подмух вітру. Вони стверджували, що повз добре замаскованого й причаєного вивідника може пройти навіть загін війська й не помітити нічого підозрілого. Коли це робили вони, все здавалося дуже простим, але кілька разів вони веліли мені сховатися за сто кроків від них, і попри те, що я дуже уважно слухав їхні вказівки, мене знаходили одразу. Я мастив шкіру глиною, викачувався в пилюці, вплітав у сітку стебла й гілки так само, як мені показували, але від цього я не ставав невидимим. Мене видавав фрагмент неприкритої шкіри, зблиск окуття, неприродна позиція тіла, яке в моєму випадку все ніяк не хотіло стати схожим на купу невеличких валунів чи піщаний пагорб. Вони сміялись і кидали в мене камінням, хоч я натужив усі свої вміння і розум у пошуках усе вигадливіших криївок.

На моїх очах Бенкей злився зі скелею, просто відійшовши на відстань кількох кінських скоків, попри те, що я не спускав із нього погляду. Він просто розчинився в повітрі. Лише підійшовши на кілька кроків, я зміг розпізнати його постать серед сухих стебел і скельних заломів. Якби я не знав точно, де він зник, мені б це ніколи не вдалося.

Гори, що нас оточували, мали такий вигляд, ніби розсипалися від старості, і чим далі ми йшли, тим нижчими ставали. Там було небагато рослин, всі сухі й укриті колючками, які добре вписувалось у негостинний пейзаж, тож я почав міркувати, чи в цій дикій глушині взагалі живуть якісь люди, і якщо так, то чи вони, бува, не виглядають так само.

Ми минали покинуті села, такі ж понурі, як і все довкола. Садиби були збудовані з каміння, круглі, немов вулики, й зовсім без вікон. Поблизу села залишилися убогі городи, також оточені мурами з поставлених один на одного каменів. Посеред села здіймалася перекошена, не надто висока вежа, але вона не була лігвом культу Праматері. Брус сказав мені, що це оборонні зерносховища. На цьому пустищі не існувало нічого ціннішого, ніж харчі, тож їх зберігали в цих вежах. Пастухи часто потерпали від голоду й тоді часто нападали на сусідні села, щоб роздобути трохи їжі. Тоді атаковані ховалися у вежі й запекло захищали свої запаси. Однак ті села, які ми проминали, стояли пусткою. Це були такі понурі й безплідні місця, що саме споглядання їх породжувало розпач. Я намагався собі уявити, як це — народитися тут, серед гнітючих гір, у темному домі, що насправді є тільки купою викладених один на одного валунів, не знаючи нічого, крім каміння, багна і скель. Думати про це було аж боляче. Мені лише спало на думку, що сам я пішов би звідси, щойно навчився ходити. Будь-куди. Будь-що було кращим за цей безрадісний край.

Засуха, накликана Нагель Іфрією на Внутрішнє Коло, тут залила узгір’я повенями й лавинами багна, тож горяни або померли від голоду, або втекли.

Зрештою ми почали бачити людей. Нечисленних пастухів, які стерегли отари дивних на вигляд, худих ковець, що поскубували лишайники з каменів чи жували сухі стебла колючих кущів. Кілька разів ми прошмигнули між скель, ховаючись від їхнього погляду, а потім повернулися до доброго звичаю утікачів та вивідників і почали мандрувати ночами. Беззвучні, немов тіні, ми проминали закутані в темінь кам’яні села, лише здіймаючи собачий гавкіт.

Але потім нам довелося йти трактом. Кривим і кам’янистим, як і все тут, але це була єдина можлива дорога.

— Не подобається мені це, — мовив Брус під час привалу. — Де дорога, там і застава. Рано чи пізно. Навіть у такому понурому задуп’ї, як це. А через заставу легше проскочити пішки й удвох, ніж проїхати на конях ушістьох, ще й із в’ючними тваринами. Переодягнувшись, ми можемо пройти цілком нормально, показавши папери й не викликавши підозр.

— Немає іншого шляху до Нагільґил, — відказав Сніп. — Так воно вже є з цими горами. Тут часом просто неможливо щось обійти чи оминути. Є прірви, байраки й скельні стіни. Ми впораємося. Можемо пройти як амітрайський загін, ми вміємо прокрадатися непомітно навіть через блокади на шляху. Можемо пройти переодягнені, перекупити вартових чи їх повбивати. На все знайдеться спосіб. Однак річ у тім, сину Полинника, що ми звикли покладатися тільки на себе. Мені було б легше, якби ти витиснув із себе хоч краплю довіри. Ми знаємо, що робити. Ми — вивідники. І нас шестеро. У цьому пустищі це вже армія. Якщо кілька самотніх солдатів зникне в цих горах без сліду, ніхто не побиватиметься.

— Я сам колись був загоничем, — буркнув Брус. — Я багато часу провів на землях ворогів і в тилу їхніх військ, тому знаю, що можна робити, а чого — ні.

Однак не було іншого виходу, як іти трактом. Дорога звивалася між курумів і стін байраків, далі вела берегом мілкого, наїжаченого каменями потоку. Ідучи ночами, ми не зустрічали нікого, часом перед нами розбігалися дикі кози, раз ми побачили трьох величезних скельних вовків — на щастя, з іншого боку ріки.

А однієї ночі виявилося, що дорога пролягає серединою села. Обабіч здіймалися недоступні узгір’я, дорогу перегородила стіна із каменів, з-за якої було видно обриси понурих кам’яних садиб і вежу зерносховища, що стирчала над цим усім. В’їзд закривала брама з кривих загострених жердин, з’єднаних ланцюгом. Крізь темні двері будинків часом зблискувало світло вогнища, коли вітер погойдував шматки шкіри, що служили заслоною. Однак більшість будинків була зачинена наглухо, тільки пси вили й побріхували, а також квівці помекували у своїх загорожах.

Брус ледь чутно, хоча з виразною злістю, вилаявся.

— Пройдемо, — тихо мовив Сніп. — Це трохи ризиковано, але не дуже. Тільки це Стовп, син Списника має вирішити. Це він — Носій долі. Ми не вибираємо дороги. Ми просто стежимо, щоб нею можна було пройти. Нагільґил попереду, за два дні ходи. Я не знаю, іншого шляху, ніж цим трактом, бо нас оточують гори. Вирішуй, тохімоне.

— Як ти хочеш пройти? — запитав я.

— Застави у таких дірах ставлять для того, щоб залякувати подорожніх і давати відчуття селянам, що хай вони й живуть на кінці світу, але володарі про них не забули. Міць застави — це міць володаря. Вони її репрезентують, але самі безсилі. Це двоє, може, троє знуджених вартових, які корчать грізні міни, вивчають паспорти та штрикають списами мішки із дуррою. Іноді облапують дівчат, щоб перевірити, чи не переносять ті під спідницями чогось забороненого. Але зараз ніч. А вночі це просто два сплячі солдати піхоти, саменькі на чужій землі серед пустища, де їм ніхто не допоможе.

Брус похитав головою.

— Брусе?

— Слід залишається слідом. Рано чи пізно хтось довідається, що ми тут проїжджали. На мою думку, ми маємо вбити вартових.

— Ми так і зробимо, якщо вони до нас вийдуть, — повідомив Сніп. — Вдягнути каптури й узяти в руки мечі. Н’Деле й Бенкею, приготувати луки.

На каптурі куртки вивідника над чолом є стрічка, яку обв’язують навколо голови. Потім відстібають шматок тканини, щоб закрити нею рот і ніс. Після цього всього можна ще спустити на обличчя заслону з тонкого мусліну, але вночі краще цього не робити, бо тоді мало що видно.

Під’їхавши до брами, ми вже закрили обличчя й тримали в руках мечі. У кебірийця й амітрая були луки. Зазвичай вони тримали дугу, не випускаючи з пальців уже закладену стрілу. Лук висів у них на одній руці, в той час як друга була вільна. Однак я знав, що достатньо одного швидкого руху, щоб стріла влучила туди, куди вони захочуть.

Сніп зробив відповідний жест, Шип зіп’явся на сідло, схопився за загострену палю брами, а точніше, кривої огорожі, й перескочив за неї, зникнувши в темряві. Я навіть не почув, як він приземлився. Просто перестрибнув хвіртку, немов кіт.

За мить ланцюг злегка забряжчав, і знову запала тиша.

Ми чекали, а село потопало в непробудному сні, ніби ніч поглинула все живе.

Ланцюг затуркотів, прослизнув між балок, ніби перетворившись на змію, і хвіртка зі скрипом відчинилася.

Біля самої брами стояв будиночок, зведений із каменю, як і все навколо, однак його збудували точно нещодавно, ба більше, у ньому було вузьке віконце, яких горяни у своїх халупах робити не мали звичаю.

У вікні було видно світло каганця, але щойно ми в’їхали за браму, хтось здмухнув пломінчик і одразу ж затулив отвір зсередини дерев’яною віконницею. Я чув, як цей хтось також намагається якомога обережніше засунути засуви.

Шип підійшов до халупки й постукав по дошці ефесом свого палаша.

— Спати! — гукнув він амітрайською. Усередині щось коротко зашелестіло.

Ми їхали селом у глибокій оксамитовій тиші і спокої. Тільки копита постукували по камінню. Сніп їхав попереду, Бенкей і Н’Деле обабіч нього, трохи позаду, з луками в руках, зручно сперши їх на облуки сідла, але пильно роззираючись по дахах і темних закамарках між кам’яними халупами. Шип і Брус їхали ще далі, а на самому кінці — я, намагаючись раз за разом оглядатися та іноді обертатися разом із конем. Я був напружений, немов стріла, у мене гупало серце, а руків’я палаша вивідника стало слизьким від поту.

У темряві часом чулися легенькі шелести, десь стукнули дерев’яні двері, щось заскрипіло. Якийсь пес зайшовся гавкотом у пітьмі, однак одразу ж страхітливо заскавучав і замовк. Знову було чутно лише копита наших коней. Невдовзі ми справді минемо село, що вдавало, ніби нас немає.

До брами нам залишилося кількадесят кроків, коли я раптом побачив світло. Пляму світла, ясний пломінь смолоскипа, що лопотів біля воріт. Я знав, що це таке. Загін озброєних солдатів, що стоять упоперек тракту. Другий такий же, очевидно, стоїть при в’їзді в село, відрізаючи нам шлях. Десять загоничів на конях з кожного боку, усі з луками в руках. Пастка, в яку ми попалися, як дурні. Попалися, бо так захотів Сніп, син Теслі, а я йому це дозволив.

У моїй голові промайнула думка, що нам треба розбрестися між садибами, хіба що там зараз також запалають смолоскипи. Ніхто не знав, що ми ідемо цим шляхом. Ніхто, крім Снопа, сина Теслі.

І тоді я побачив, що смолоскип тримає тільки одна людина. Дівчина, одягнена у вузьку сукню в яскраві, червоні й золоті, смужки, чоло якої перетинає строката пов’язка і з якої звисають стрічки й блискітки, що мигтіли в світлі смолоскипа.

Дівчина тремтіла від холоду чи від страху, смолоскип ходором ходив у її руці, коли ми під’їхали ближче. Вона опустила палаючий кінець униз, освітлюючи миску на землі, в якій щось зблискувало. Потім смолоскип зі стугоном полум’я і розсипами іскор пересунувся й освітив шкіряний бурдюк, що лежав біля вкритих дрібними візерунчастими татуюваннями ніг. Дівчина ступила крок назад і встромила світоч у залізний держак на стіні.

Ми дивилися на цю сцену мовчки, а я ледь приходив до тями. Секунду тому я був заклятий у сталі й камінні, і лише тепер до мене поверталося життя. Мене цікавило лише те, чи не звалюся я на бруківку, нашпигований стрілами загоничів.

Сніп тим своїм заіржавілим голосом буркнув щось по-амітрайськи, що звучало як «Данина!».

Шип зіскочив із сідла, підійшов до дівчини й узяв із землі бурдюк. Відкоркував його, понюхав, припіднімаючи з обличчя заслону, а потім вручив їй і зробив підбадьорливий жест. Вона схопила мундштук дрижкими руками й трохи відпила. Шип нетерпляче шарпнув мішком, дівчина закашлялася, але випила кілька добрячих ковтків. Тоді вивідник узяв бурдюк, надпив, прополоскав рот і різко виплюнув на каміння. Зачекав хвильку, кивнув головою і кинув мішок Снопові.

Я дивився на це, нічого не розуміючи. Здавалося, переді мною розігрується якийсь спектакль.

Сніп зіскочив на землю з бурдюком у руці, а Шип знову всівся на коня. Я дивився, як наш командир підійшов до миски й байдуже перебирав в ній предмети, що виглядали, немов горстка блискучого гравію чи потовченого скла, що брязкотіли під його руками. Він витягнув корок і випив трохи вина, після чого вийняв смолоскип і освітив дівчину.

Вона піднесла руки до латунних застібок сукні, але не могла з ними впоратися. Сніп витягнув свій короткий ніж і розрізав її сукню, а потім ухопив дівчину за плече й ледь підштовхнув убік чогось, що нагадувало хлівець.

Криві двері зачинилися за ними зі скрипом, а ми чекали, сидячи в сідлах і не озиваючись жодним словом. З хлівця до нас долинали стогони й зойки дівчини, це тривало якийсь час, після чого запала тиша.

Я розгублено прокашлявся і втупив погляд у морду мого коня, який почав стригти вухами й запитально пирхати. Почувся приглушений крик дівчини, який перейшов у жахливий короткий виск, якого не могло видати людське горло.

Я завмер у сідлі й умить усвідомив, що вивідники — це люди, які коли опиняються у своїй стихії, стають геть безкарними. Вони — як люті вовки. Вона йому не вгодила? Чи може, такий був у вивідника каприз? Може, він просто любив убивати?

А все ж вони були кірененцями. Їх приставили до мене, в якомусь сенсі вони були моїми людьми, тож я відчув себе зрадженим. Спаплюженим. Ніби бездумне вбивство Снопа забризкало і мене.

Відчинилися двері, Сніп вийшов, витираючи лезо меча пучком соломи, після чого кинув комусь бурдюк і присів біля миски з коштовностями. В мені клекотіло бажання зарізати його тут і тепер, поки він стоїть на колінах із похиленою головою й ніхто на мене не дивиться. Потім я погнав би до брами і далі, до Нагільґил.

Я стиснув долоню на руків’ї меча, і в цю мить із хлівця вийшла дівчина. Ціла й здорова, вона намагалася привести до ладу розтяту спереду й заляпану болотом та гноєм святкову сукню.

Сніп всипав каміння у сакви, після чого вибрав два самоцвіти, кинув їх дівчині й знову зник у хлівці. Коли він повернувся, несучи закривавлене мертве ягня, яке приторочив до сідла, я відчув себе дурнем.

Дівчина залишилася позаду, а ми рушили до відчиненої зненацька другої брами. Поруч була така сама вартова будка, як і при в’їзді, але темна, закрита на засуви зсередини й мертва, ніби ніхто ніколи в ній не мешкав. Коли ми виїхали на тракт, брама за нами зачинилася беззвучно, я почув тільки побризкування ланцюга.

Нам вдалося.

Я не озивався аж до світанку, коли ми знайшли приховане місце й зупинилися на привал. Я почувався дурнем.

— Там у кишлаку... — я сковтнув слину. — Я думав, ти убив ту дівчину. Що там сталося?

— Через село проїхали гірські розбійники, — пояснив він. — Не вперше і не востаннє. Коштовності, вино й дівчина були для того, щоб вони не займали села.

— А навіщо ти заколов ягня?

— Повівся, як справжній зарізяка, — пирхнув Брус. — Він просто мусив щось украсти. Якби там не було ягнят, то він відлив би на вулиці чи побив чиїсь горщики.

— Краще було зарізати ягня, ніж дівчину. Моє ґо-ганмі вже не в найкращому стані й мені, власне кажучи, все одно. Але йдеться про те, щоб не здичавіти від війни. Попри все, дякую за довіру, тохімоне.

— Пробач, — мовив я сухо. — Але я не знаю тебе, а бачив уже чимало. Так це виглядало.

— І що б ти зробив? Їхав би далі під конвоєм божевільного?

— Не знаю, я вже звик, що війна — це тріумф необхідності. Хоча тут жодної необхідності не було.

— Ти помиляєшся. Не було необхідності вбивати дівчину, але була необхідність зробити щось зарізяцьке. Твій підданий насміхається з мене, але він правий. Зрештою, не бачу, щоб ви обоє гордували цим м’ясом.

Гори залишилися позаду, перейшли у м’які пагорби й самотні скелі. Ми з’їхали з дороги й помандрували навпростець пустищем, а через два дні побачили віддалік забудову, ніби узгір’я вкривала дрібна висипка. Займалося на світ.

— Нагільґил, — оголосив Сніп. — Ось тепер буде найцікавіше.

— Ти про що? — запитав я.

— Сюди ми мали дістатися. Ти зустрінеш тут своє призначення?

Я стенув плечима, сам не знаючи, що далі. Щиро кажучи, я вже так звик мандрувати, що не уявляв собі, що можна просто кудись дійти.

— Нагільґил — це лише етап, — відповів я. — Ми маємо когось зустріти, а потім рушити далі. В Нагель Зим. За Ерг Окраїни Світу.

Десь позаду Брус роздратовано пирхнув.

Далеко дорогою тягнулася групка людей, що виглядали звідси, немов мурашки, трохи ближче якесь дитинча в просторій сорочці поганяло кількох ковець.

— Сховаймося, — пробурчав Сніп. — Рух, як на Свято повітряних зміїв.

Ми злізли з коней і зайшли між засохлі кущі та скелі. Далеке місто зникло з-перед наших очей.

Ми зупинились у покинутій господі серед куп’я засохлих кущів. Кілька зліплених із глини хат із запалими солом’яними стріхами, поставлені чотирикутником навколо криниці.

Причаївшись між скель, ми стежили за садибою, але серед кущів і чудернацьких дерев, схожих на пучки перистого листя, нічого не рухалося.

Сніп тихо цмокнув, після чого зробив кілька швидких жестів. Бенкей і Шип зняли зі спин луки, з’їхали піщаним схилом на животах, беззвучно, ніби змії. Там, де вони зникли, лише на мить загойдалися стебла, а потім нічого не було ні видно, ні чути.

Очікування тривало недовго, але вимотувало нерви. Разом із сонцем простір заливала спека, звідкілясь з’явилися великі блискучі мухи. Я намагався лежати так нерухомо, як і інші, але кляті комахи лізли в очі й рота. Поволі, як мене вчили, я потягнувся до отвору каптура, відстібнув муслін і опустив його на обличчя. Вивідників майже не було видно, попри те, що вони були на відстані кількох кроків від мене. Н’Деле напівсидів, майже врісши в тонке й гостре, як зубці пили, листя, й перед собою плазом тримав лук, спертий дугою на коліно. Він був геть нерухомий, немов мертвий, придивлявся до будинків, не зважаючи на мух, що повзали по його губах і мідного кольору щоках. Навіть наконечник його стріли, націлений на господу внизу, був вимазаний сажею, щоб не зблиснув у сяйві світанку.

Шип абсолютно спокійно з’явився посеред подвір’я, з мечем у піхвах, простягнув руку й махнув нею перед собою, ніби погладив невидиму дошку.

Кущі й купини трави навколо мене ожили, перетворившись на вивідників. Кебіриєць прогнав мух з обличчя і зняв стрілу, Сніп тихо присвиснув на коней, що піднялися з піску, після цього вхопив двох із них за вуздечки. Хтось потягнувся, аж кістки затріщали.

— Цей жест означав: «Спокійно», — буркнув до мене Брус. — Так говорять і тоді, коли десь абсолютно порожньо, і тоді, як усіх повбивали. У будь-якому разі, коли панує спокій.

Я встав і пішов відвести вниз в’ючних онагрів.

Колись ця господа, ймовірно, була спокійним і затишним місцем для життя. Будинки були малі, але оточені кущами, які давали плоди й затіняли усе парасолею з листя, в невеличкій загорожі, певно, мекали квівці, а посеред двору стояла прикрита спеціальною лядою криниця. Тепер рослини наввипередки зсихалися, плоди перетворилися на пусті шкаралупки, що кришилися в руках, у глибокій криниці був тільки пісок і більше ніхто тут не жив.

Лише тоді, як я спустив тварин на вкрите висохлою, як камінь, глиною подвір’я, я зрозумів, чому.

Старий сидів неподалік входу на зручній лаві, під очеретяним дашком, по якому нещодавно звивалася лівмолость. Його очі зникли, а шкіра зібгалася й висохла, ставши схожою на жовтуватий пергамент і відкривши на диво довгі зуби. Рот був розтулений, а всередині стирчав камінь. Надто великий, щоб його можна було просто впихнути, особливо, не ламаючи його зубів.

— Дуже хороше місце, — мовив Шип, побачивши мій нерухомий погляд. — Без сумніву, його вважають проклятим. Як видно, тут побував якийсь Дієвець.

Він витримав паузу під моїм запитальним поглядом, після чого тріумфально всміхнувся.

— Треба дивитися навколо, — пояснив. — Не треба зупинятися на одній речі, що здається важливою чи страшною, а побачити усе нараз.

— Не вихваляйся, — сказав Брус. — На стіні поруч є напис. Його вже не надто добре видно, але якщо придивитися, то можна прочитати.

І правда. Я помітив недбало нанесений символ Підземного Лона й незграбні знаки, розмиті й криві, ніби це писав п’яний.

«Торгівля — це хтивість. Вода мені не належить. Вода належить Матері. Матір гдує свох дтей. Нехай усс стае єдним».

— І от нам усе відомо, — мовив Шип. — Був собі дрібний торговець. Ця місцина живе з караванів і більше ні з чого, бо тут особливо ніщо не росте. Він збудував собі невеличку хатку, за кілька годин ходу від міста, де дорого й гамірно, і крутяться різні дивні типи. Може, мав гарну доньку, хтозна. Викопав собі криницю, а в цій місцині це ще той виклик. І все. Криниця, гарний дім, якесь добро. Матір такого не схвалює. Усі діти єдині. Не може бути так, що хтось собі викопає криницю й має, а хтось інший — ні. Зрештою, що він мав робити? Взяти цю криницю під пахву й занести у місто? А воду в нього й так забрали. Методами Дієвців. А може, криниця пересохла.

Я мовчав.

— Це називається «покарання цвяхами», — додав він за мить. — У людину забивають великі вухналі, але так, щоб вона не надто швидко померла. Так просто, молотком, як у балку. Тільки зазвичай це роблять на якійсь площі, щоб усі надивилися. Такій людині ще велять писати правди Праматері власною кров’ю. На сам кінець її саджають і забивають цвях прямо в череп, — він постукав пальцем по маківці. — Думаю, що це зробили ще до перевороту. Показово. Тому він встиг так висохнути. І тут був Дієвець. Камінь — це прокльон. Він нібито виростає в роті того, хто йде супроти закону Підземної. Я чув, що вправний Дієвець може втнути таке на відстані, якщо знає ім’я.

— Була засуха, — несподівано мовив Брус. — Люди в розпачі, буває, роблять різні речі. Може, він прогнав інших, які хотіли тільки напитися? Може, справді був хтивим? Хто знає, що тут насправді сталося?

Я дивився на нього, не відповідаючи. Віднедавна Брус почав робити такі зауваження. На привалах чи під час руху. Раптово й несподівано виголошував щось таке, що було гідне фанатичного амітрая. Або відсовував від себе м’ясо і пиво. Часом лише насилу шукав виправдання прихильникам Праматері. До вивідників також ставився з погордою. Потім це так само раптово минало і Брус знову був Брусом. Я не знав, чи це в ньому прокидається клятий жрець Чекедей, чи це лише моя підозріливість.

— Тварин — у загорожу, багажі — у дім, Шип — перша варта, — роздав накази командир. — Зайдімо всередину. Навіть якщо це місце покинуте, то воно й надалі має таким здаватися. Настав час нам поговорити, сину Списника. Тохімоне.

Усередині було темно й прохолодно, лише через дірки в стрісі проникало трохи світла. Низький стіл у центрі й лави уздовж стін були виліплені так, як і самі будівлі: з висохлої, як камінь, глини, змішаної з січкою.

Н’Деле розпалив невеличке вогнище в топці, вийняв із мішка горіхи й тиглі. Бенкей затулив вхід опоною й запалив маленьку лампу.

Ми сіли за низьким столом, за яким колись нещасний торговець сидів зі своєю родиною навколо миски гишмишу з кашею.

— Питання: що далі? — озвався хрипучим голосом Сніп. — Ми дійшли. До Нагільґил залишилося пару годин ходи. Я повинен знати, що далі, щоб я міг діяти. Ми маємо зайти в місто, от так просто? І навіщо?

— Далі, — озвався Брус, — справи такі, що ви провели нас, як велів кай-тохімон утікачів, Ґніт, син Коваля. Честь вам і подяка. А тепер ви повертаєтеся до решти кірененців, а ми робимо те, що нам судилося. Удвох ми привертаємо менше уваги й маємо більше шансів. На чотири леза більше тут нічого особливо не змінюють.

— Сину Полинника, пробач, але я хочу говорити з Носієм долі, не з тобою, — відповів вивідник. — У мене своє аґіру. Це він тут окунін, польовий командир. Це йому я маю служити і це він Носій долі, не ти. Зрозумій, що тепер ти не єдиний підданий сина Списника. Якщо його місія полягає в тому, щоб дійти в Нагільґил, ми переконаємося, що ви туди дістанетеся в безпеці, й підемо собі. Але ж якщо ви йдете в Ерг Окраїни Світу, як він мені сказав, то ми йдемо з вами. Нам загадали: допоможіть йому здійснити місію, якою б вона не була. Такий у мене наказ і я буду його виконувати. Мосу кандо!

Вони обидва дивилися на мене. Нерухомо й запитально. У Брусових очах був гнів, у Снопових — впертість. Усе залежало від того, що я скажу. Я — командир. Раптом доля імператора здалася мені у сотню разів простішою, ніж доля польового командира. Переді мною були не армії, тимени війська й провінції, а люди, яких я знав і які готові були вчепитися один одному в горлянки з неназваної і тільки їм відомої причини. І було ще моє слово. Слово командира, завдяки якому вони зроблять те, що я скажу, навіть якщо їм це не сподобається.

— Це час, коли слід зробити вибір аґіру, — мовив я. — Момент, коли кірененць суверенно вирішує взяти на себе обов’язок чи ні. Дотепер я гадав, що ви маєте лише довести нас до Нагільґил. Ґноту потрібні всі люди, яких тільки можна знайти. Якби ми мали й далі продиратися через країну, то Брус мав би слушність. Удвох нам було б легше. Але якщо нам удасться зробити те, що ми плануємо, і ми перейдемо пустелю, ми покинемо землі Праматері і знаний нам світ. Опинимося в диких краях і нам уже не доведеться ховатися й прослизати. У такій ситуації краще подорожувати вшістьох. Скажу прямо: мені не хочеться вірити у всі ці обряди Запитання, долю, визначену Відунами й інші речі. Але немає виходу. Я роблю те, що мушу. Цілком можливо, що ми просто пропадемо безслідно в пісках пустелі та й по всьому. Тому буде так, що коли вивідники погодяться на таку долю, то ми забираємо їх, Брусе. Щодо справ, пов’язаних із самою місією, вирішуватимеш ти, щодо справ, пов’язаних із битвами й виживанням — син Теслі, хіба що я постановлю інакше. Найважливіші накази даю я. Хто вирішує йти зі мною далі — залишається. Хто ні — може піти зараз, знову пройти гори й приєднатися до кірененців, що йдуть із Ґнотом, сином Коваля. Це стосується всіх. Можете це обдумати, поки я доп’ю відвар. Мосу кандо!

Запала мовчанка.

Н’Деле поставив переді мною бляшану бокату миску з подвійними стінками й налив відвару з булькаючого тигеля.

Я зробив ковток. Відвар кебірийця був не такий, як я звик, він мав екзотичний запах якихось прянощів і патоки, але було смачно.

Сніп глянув, як я відпив і відставив миску на стіл, після чого обхопив кулак рукою і підніс їх до чола.

— Аґіру кано! — промовив він.

— Аґіру кано! — ніби луною озвався кебіриєць, і додав: — Ендо, н’вензі.

— Аґіру кано!— повторив Бенкей зі своєї лави, нюхаючи відвар у мисці.

Брус мовчав якусь мить. Упродовж кількох ударів серця.

— Звісно, я завжди буду поруч, тохімоне. Але перш ніж я скажу: «Аґіру», я скажу ще дещо. Зрозумійте мене. Ви викрали нас на дорозі. Всадили кебірийські голки в голову мого тохімона. Серед вас є людина, яка вже одного разу зрадила свій народ. Тепер ви збираєтеся іти з нами на кінець світу, бо так вирішив син Списника, якому я служу, відколи він ще був хлоп’ям. Я вас не знаю. Але віднині я довірятиму вам. Так вирішив тохімон. Аґіру кано!

— Це він про мене, — озвався Бенкей і відсалютував кулаком. — Тохімоне, дозволь мені поговорити з твоїм підданим, бо так ми не можемо іти в пустелю. Він щоразу дивитиметься з підозрою, тільки-но я присяду за скелею.

Я кивнув головою. Вивідник підійшов до столу й поставив на ньому одну ногу, після чого сперся на стегно й поглянув Брусові прямо в обличчя.

— Послухай мене, сину Полинника. Це правда, мене не народила жінка з одного з кланів вашого народу. Я — амітрай. З великого міста недалеко звідси. З триклятого Саураґара, про який говорять, що це місто зла. Я родом із нижчої касти, з племені карагай. Але я ніколи нікого не зраджував, і вже тим паче клятої Праматері. Я народився в країні імператора Баральдіна Тенджарука. А імператор говорив: Бенкею, ти можеш бути собі карагімом, можеш бути місячним псом із хвостом між ногами, але я кажу: встань і зроби щось корисне. Навчися чогось і зароби на себе. Ти нічим не гірший за будь-яку жінку і не гірший за будь-якого ефрайма чи сіндара. Ти будеш вартий того, що здійсниш у житті. Візьми собі жінку, якщо знайдеш таку, яка тебе захоче, і наплоди дітей. Не роби того й сього, не кради й не кривди інших. Але щодо всього іншого — живи собі, як умієш. Прості закони. У країні імператора цінували кожного. І амітрая, і кірененця, і нассімця, і кебірийця, і будь-кого. І це був мій володар. Такий закон я поважаю. В сраці я маю ідею, щоб усе і всі ставали єдиним. Бо ми не єдині. Всі — різні. Один високий, інший — розумний, третій — лінивий, четвертий — відважний. Хтось здоровий, хтось хворий. Хтось багатий, хтось бідний. Один добре справляється, інший — ні. Так точиться життя. Можна дати собі раду тільки тоді, коли ти вільний. Люди не народжуються рабами і не народжуються однаковими. Навіть амітраї. Тому я був і залишатимусь підданим імператора, який дозволяв мені будувати життя так, як я хочу, говорити, що хочу, їсти, що хочу, і трахатися, коли захочу. Я ніколи не повернуся до загорожі для карагімів. Не вклонюся Кодексу Землі. Плював я на Кодекс Землі! Це книжка для ковець, яким потрібні Просвітлені, щоб ті за них думали. А вони велять моїм землякам бути, як мурашниці. Як бездумні хробаки. Вони хочуть так їх змінити, щоб усі були однакові. Тільки от не можна витягнути низького чи відсипати розуму дурному. Можна лише підрізати того, що надто високо виріс, отупити того, хто думає, і знищити багатого. Тільки так вони можуть стати єдиним. Неможливо зробити так, щоб усі були багаті. Натомість легко усіх поробити бідними. А кому не подобається, вони рознесуть голову сапою й віддадуть святій землі. Земля — не свята. Це лише багно під нашими ногами. Я не поклонюся багну. Краще я буду останнім підданим імператора й боротимуся пліч-о-пліч із кірененцями. Краще йтиму Угору на зустріч із вашим Творцем, ніж буду бездумним хробаком, якого виплюнула земля і який має стати землею. Я не ношу кланового ножа. Він мені не потрібен, бо я не кірененець. Але ношу ніж вивідника, якого мені достатньо, і це мій клан. Я — аскаро вашої армії, бо колись це була імператорська армія. Колись я, може, стану окуніном. Але я завжди житиму так, як учив імператор. Я сам даю раду світові, власноруч. Це все. Може, колись ти навчишся мені довіряти, сину Полинника. А може, колись я навчуся довіряти тобі. Це не я раптом біля вогнища кажу, що прихильники Підземної не знають самотності чи непевної долі. Це не я кажу, що можна пробивати тіло стариганя цвяхами, навіть якщо він відмовився дати комусь води. Я хочу йти з тобою пліч-о-пліч, тохімоне. Але якщо ти скажеш, що і ти не можеш довіряти амітраю, я повернуся до наших людей за горами. Повернуся до тохімона Ґнота. Мосу кандо!

— Я почув тебе, — мовив Брус. — Пробач. Скажу ще раз. Я не знаю тебе. Але познайомимося ближче, і тоді я знатиму. Я говорив, що думаю. І говорив, що довірятиму тобі. Але зрозумій, що я відчуваю.

— Бенкей іде з нами, — кинув я. — Так я вирішив.

— Aґipy кано! — відчеканив Бенкей тоном службиста й повернувся на свою лаву.

— Ще раз запитую: що тепер? — озвався Сніп. — Наказуй, тохімоне.

— Брусе?

— Аґіру... — буркнув Брус. — У місті має бути двоє людей. Кебірийців. Це брати. Брати Мпенензі. Вони водять пустелею каравани солі й торгують із людьми-ведмедями. Далеко. Ті купують сіль і шкіру кам’яних волів. Платять коштовностями й цінними металами, які їм дають люди з вовчих кораблів. Ми повинні приєднатися до каравану й разом із ними перейти Ерг Окраїни Світу. А потім іти в дикі краї вовчих кораблів.

— Куди? — запитав я спокійно.

— Я не можу цього повідомити надто рано, — сказав Брус. — Пробач, тохімоне, але так наказав імператор.

— Чудово, — процідив Сніп. — А якщо ти загинеш, то що нам робити?

— Така доля, як та, яку заповіли Відуни, сама здійсниться. Нічого не можна пришвидшувати. Однак якщо так станеться, рухайтеся на північ. Аж до моря. Відповідь дасть море і небо.

— Не вірю, — заявив Сніп і легко відштовхнувся від стола.

— Бо ти не мав справи з тими вашими Гекіму, Відунами, сину Теслі, — озвався Н’Деле. — А я — мав. Це справді мав бути обряд Запитання. Вони вважають, що доля — це павутина, і хочуть, щоб вона нас повела. Якщо Брус скаже забагато, ми справді підемо навпростець, і тоді нічого з того не буде. Олімвенґа усурі.

— Я почув, що ти сказав, — буркнув Сніп. — Ці брати живуть у місті? Ти бачив, що вони тут роблять із торговцями. Їх могли вислати у Дім Чоловіків, щоб вони саджали бульби в пісок або ж погладити сапою по голові. Як ти мав їх знайти? Під вивіскою «Агентство контрабандистів солі»?

— Не знаю, тому я повинен піти в Нагільґил і сам перевірити. Зазвичай один із них рушає з караваном, а другий залишається чекати. Він має сидіти в заїзді. Якщо вони обидва живі, якщо існують заїзди, якщо ще ходять каравани.

— Це Зовнішнє Коло, — озвався Бенкей. — Навіть за попередньої династії, коли був Кодекс Землі, тут якось торгували. Каравани ходили. Хоча я не чув, щоби хтось ішов аж в Ерг Окраїни Світу. Ходили на південь. Дорогою Нагель Зиму до Ярмаканди, Кандару і ще далі.

— Брусе... — мовив я. — Ти не підеш один.

Він застиг над мішком, з якого виймав одяг сіндара.

— Тохімоне, невідомо, що там відбувається. Ти не можеш...

— Я знаю. Ти підеш разом із амітраєм.

Він подивився на мене поглядом, сповненим жаху й жалю.

— Бенкей знає звичаї краще, ніж ми. Ба більше, він народився на Зовнішньому Колі, ще й у Саураґарі. Ви підете, будете захищати один одного і разом повернетеся. Обидва. Я не хочу бачити, як повертається один. Чекаємо до завтрашнього ранку. Потім ідемо вам на допомогу.

Брус кілька разів стиснув щелепи й зітхнув.

— Аґіру кано, — пробурмотів неохоче.

Бенкей встав, не зронивши і слова, й пішов по свої луки. Вони дуже швидко підготувалися. Брус у вбранні сіндара, з ціпком і в подорожному капелюсі на голові, Бенкей у якомусь незрозумілому бурому одязі і в надто коротких потріпаних штанах, обмотаний пустельним плащем і з каптуром на голові. Його могли сприйняти за когось із нижчої касти, селянина або й жебрака. Ніяка людина, що не привертає уваги.

А потім вони зникли. Розчинилися в сухому листі й беззвучно пішли, а ми залишилися, щоб рахувати мух на глиняній долівці, дрімати і змінювати варти.

— Сіль і шкіра кам’яних волів... — сказав Сніп замислено. — Стратегічний товар. Навіть за імператора ці шкіри були пораховані до останньої й усі закуповувалися для війська. Нікому не можна було продавати їх іноземцям. Якщо їм вдавалося їх вивозити тоді, то може, і зараз якось дають собі раду.

Я зітхнув. Мені хотілося в це вірити, але я пам’ятав спорожнілі вулички міста під правлінням Червоних Веж. Людей, які жили під одним дахом, немов свійські тварини, чоловіків у спільних спальнях і жінок під чуйною опікою Праматері. У цьому світі ніхто не міг навіть іти от так просто вулицею. Або він виконував веління й мав тут своє місце в повсякденному житті, або був у дорозі й тоді сповіщав про це прапорцем, причепленим до спини. Тут ніхто не мав права на жодні власні справи. Як Брус і Бенкей мали хоч кудись прокрастися? Змішатися з натовпом? У те, що контрабандисти ще живі, я втрачав віру з кожною хвилиною.

Коли я обережно виходив із будинку, я не міг дивитися на засушений труп, що сидів за столом із цвяхом у черепі.

Тож я перестав виходити й сидів на лаві під стіною, дивлячись, як вузька смужка сонця, що пробивається крізь попону, мандрує підлогою.

Я сидів і бавився коротким палашем шпигуна, весь час зважуючи в руці обмотане ремінцем руків’я.

Я намагався зберігати спокій, але всередині у мене все зав’язувалося вузлами. Раніше я не уявляв, що так важко чекати на когось, кого ти відправив у пащу небезпеки.

Н’Деле взяв ніж і пустив трохи соку зі стовбурів пальм, що висихали за домом. Він наповнив два бурдюки, тихо посвистуючи, ніби господар не сидів за кілька кроків від нього у вигляді висушеного трупа.

— Із цих дерев нічого не буде, — пояснив він. — Вони й так помирають, якщо вода відійшла. А ми за кілька днів матимемо пальмове вино. Трохи воно мутне, але ще має дозріти. Пахне добре.

Я покивав головою, але не відповів.

Брус і Бенкей повернулися пізно ввечері. Так само непомітно, як і вийшли. Я почув тільки тихий свист Снопа, який сидів на варті, й вискочив з будинку.

— Спокійно, Арджуче, — мовив Брус і всміхнувся колишньою вовчою усмішкою. — Ми живі. Дайте нам відвару і щось поїсти. Ми купили дві тикви пряного пива.

— Місто виглядає не так погано, — пояснював він потім, жуючи сухе м’ясо й запиваючи його. — А все завдяки тому, що ним правлять розбійники. Влада Праматері практично не сягає далі головного майдану. Жриці сидять, замкнувшись у вежі, й не потикають носа, в Домі жінок живе максимум кільканадцять осіб. Військо пильнує тільки цей майдан і будинок, в якому живе горлоріз. Решта — це один суцільний безлад. Юрмища біженців, що сидять навколо міста, стада бактріанів, пустельні кочовики, іноземці, всі народи імперії, навіть амітраї. Усі хочуть набрати запасів на дорогу в пустелі й збираються йти на південь. Утікають з Амітраю. До Ярмаканди чи Нассіма. Я в житті ще не бачив такого хаосу. Навіть якби ти в’їхав туди Тигрячим возом із прапорцями, ніхто не звернув би уваги.

— А що з контрабандистами? — запитав я.

— Ми прийшли в останній момент. Є лише один із них. Н’Ґома Мпенензі. Він уже продав дім, продав усе, що мав, і тепер збирає останній караван у яру за містом. Ми знаємо, де, і маємо бути там завтра, щойно займеться на світ.

Ми вирушили ще вночі, перед годиною півня, коли темінь здавалася найгустішою. Мене переповнювали надія і тривога. Вночі мені снився світ очима примари. Примари, яка перепливала ріку, присівши на спині буйвола, у світлі кривавого місяця. Я дивився, як роіго долає чорну спінену воду на плечах переляканої тварини, а біля самого берега зненацька впиває свої пазурі йому в шию і стрибає на берег потужним рухом. Коли Брус вирвав мене зі сну, я прийняв це з полегкістю.

— Зброю можемо тримати зверху, так навіть краще, — пояснював Бенкей. — Якщо ми обвішаємося всім, що маємо, нас одразу ж оточать пошаною. За винятком головного майдану, всюди повно бандитів. Суперечки вирішується ножем, порядок панує лише там, де багато озброєних. Кожен ходить принаймні з палицею. Але зате торгівля квітне, можна палити бакхун, можна випити амбрії й пограти в кості. Навіть є веселі жінки, ті, які торгують вогнем із черева. Усе можна, там краще, ніж за імператора. Чудове місто. Головне — не лізти на головний майдан і навколишні вулички. Там прапорці Матері, порожньо, страшно й не по собі.

— Він тягнув мене до дому утіх, — втрутився Брус. — Ніби на прощання із цими краями мусив обов’язково взяти з собою на пам’ять плюгаву хворобу. Ті бахурки виглядали, як примари урочища.

— Якби я знав, що в тебе вже все відвалилося від старості, то не чіпав би тебе. У пустелі будеш трахати бактріанів і свій бурдюк.

Ми вийняли із тюків усе вбивче залізо, яке лиш могли знайти, і поїхали вряд прямо до міста, виглядаючи, немов банда мародерів. Зброю ми прикріпили так, як це роблять розбійники й бунтівники. Якомога зручніше і якомога вільніше — на спинах, на плечах, біля литки чи за поясом, лиш би не так, як її носить військо. Ми також простежили, щоб кожен із нас різнився виглядом.

Люди, які збиралися йти південним шляхом, оточували місто широким колом. Усюди стояли шалаші і намети, десятки возів і візочків, за кривими мурами з каменю щільно лежали незугарні горбаті бакріани, найрізноманітніші товари розкладали уздовж шляху просто на циновках. Біля приміського струмка, що тепер був схожий на болотисту баюру, стовпилася купа людей і щомиті вибухали бійки. Колись біля цих струмків існував пустельний сад. Шуміли кущі й дерева, плюскотіли джерельця. Буяли квіти, росли овочі й фрукти. Тепер усе зірвали й пожерли, а те, що не можна було з’їсти, поламали, потоптали й порубали на дрова. Пустельний сад перетворився на вкрите потрісканим болотом пустище, від якого відлякували сухі стовбури й поламані гілки. Скидалося на те, що більшість людей цілісінький день займалася або тим, що роздобувала воду, або її носила. Повсюди снували натовпи з найрізноманітнішими посудинами — глеками, тиквами, відрами. І ніхто не переймався тим, що в ставі плавали два трупи.

Так, як і казав Бенкей, побачивши наш арсенал, натовп розступався, але не до кінця. Усюди, ніби висохлі галузки, до нас тягнулися руки тих, хто голодували. Руки, що тримали жебрацькі миски, або порожні руки, що хапали нас за одяг і кінську упряж. Ми їхали серед лементу й завивання тих, кому було вже все одно, хто вже багато днів їв тільки відчай і запивав піском.

Ми їхали мовчки. Я дивився на сповнені розпачем очі жінок і дітей, і тоді до мене повернулося відчуття, яке Ремінь називав «імператорським соромом». Щось мені казало, що це я повинен дати цим людям їсти. Я потягнувся до саков, і в цей момент Брус зненацька в’їхав між мною і голодними людьми й відіпхнув мого коня боком свого.

— Припини! — просичав він. Його було ледь чути в гаморі. — Вони не через тебе голодують, а ти зможеш нагодувати насилу кількох. Якщо ти покажеш, що роздаєш їжу, вони розірвуть нас на шматки. Хочеш роздати усе й приректи себе на смерть? Що ти будеш їсти на пустищах Окраїни Світу? Каміння? Поглянь, скільки їх! Чим кращі ті, які спроможні ближче до тебе пропхатися?

Я мовчав.

Я вже не був імператором. Не міг прислати сюди військо, щоб воно оточило струмки й привезло вози дурри. У мене самого була лише жменя запасів, яка нічого не могла тут змінити, хіба що хтось слабший дістав би ножем через смужку м’яса чи шматок сиру. Ці люди тікали з країни Праматері. Тікали від коновки води й миски каші, які вони нібито мали щодня там отримувати від ласкавої пророчиці. Вони воліли тут голодувати, випродувати рештки вцілілого майна, розкладаючи безцінний посуд, прикраси й коштовні речі разом із черевиками й плащами на потріпаних циновках, а потім рушати углиб пустелі. Лиш би щонайдалі звідси. Лиш би деінде, будь-куди, де не чути заклику Червоних Веж.

Я припинив дивитися їм у вічі.

Було так, як говорив Брус. Я звик, хоча частина мого серця відмерла. Скам’яніла.

— Тепер тут немає більшого багатства, ніж дурра, сушена козлина, каша чи квасоля, — мовив Бенкей. — Золото нічого не значить, як і порядність. Ти можеш мати панну високого роду за буханку хліба чи мірку дурри. За вуджений сир навіть двох нараз. Якісь негідники грають у кості на скибки хліба з таким же успіхом, як і на золоті шекелі. Значення має лиш те, з чим можна іти в пустелю. Той, хто має запаси і два бактріани, може стати багачем, але що з того, якщо й так потім храм у нього все забере? У часи імператора в пустелі були проміжні станції, криниці, де давали безкоштовну воду й можна було поповнити запаси, навіть стояло кілька заїздів. Тепер немає нічого. Тільки кам’янистий шлях на південь і руїни.

Біля міської брами не було сторожі. Натомість було видно групки небезпечного вигляду строкатих обірванців, обвішаних зброєю не згірше нас. Усі аж дзвонили золотом і коштовностями, а їхні брудні каптани й штани були пошиті з найкращих тканин. Вони сиділи під стінами в тіні заїздів, що, без сумніву, приймали відвідувачів, або просто тинялися вулицями. Ми привертали увагу. Гра в кості припинялася, весела історія й брутальний регіт раптом обривались на півслові, нас проводжали неприємні погляди, налиті хижацькими намірами.

— Це через в’ючних онагрів, — озвався Сніп. — Утворити «наконечник», мечі напоготові, онагрів загнати всередину строю. Прикриватися.

Забрязкотіла сталь, ми змінили розташування коней, формуючи трикутний стрій. Першим їхав Сніп, потім Шип і я, трикутник замикали Брус, Бенкей і Н’Деле. Онагри тупцяли всередині.

Обійшлося демонстрацією, ніхто нас не зачепив, навіть коли ми їхали вузькими вуличками. Сонце ледь торкнулося горизонту, показавши край свого диска, і місто тонуло в глибокій тіні.

Головний майдан я побачив лише здалеку, з перспективи кількох вуличок. Засіки з загострених паль, солдати «Зміїного» тимену в повному бойовому спорядженні й пустка. А над цим усім прапорці: «Вогонь пустелі випалить зло!», «Нехай усе стане єдиним».

— Єдиним лайном, — буркнув Бенкей під ніс. — Я ще сюди повернуся й заткну тобі ту підземну хавирку смолоскипом, понура суко.

Сонце показалося до третини і з боку Вежі залунало пронизливе завивання рогів. Звук прошив мене до самого живота й пробудив страх. Я пригадав собі підземелля вежі в Аширдимі, й у мене все похололо.

Бенкей сплюнув на землю, демонстративно вклав у зуби люльку, викресав вогонь об лезо палаша й випустив хмару духмяного бакхунового диму.

Не знаю, як довго ми так їхали провулками, повними сплячих під стінами людей, які могли постелити собі до сну лише власні клунки, але я цілком втратив орієнтацію. Однак Брус і Бенкей вели нас впевнено, ніби провели в цьому місті дитинство.

Заїзд стояв на передмісті, далі колись точно простягалося кільце міського пустельного саду, а в ньому стояли садиби заможних громадян. Тепер там були сухі кущі й безкінечне таборовище, над яким починав витися дим із сотні вогнищ, розпалених із сушеного лайна, на яких люди намагалися приготувати щось на початок дня.

Але заїзд зберігся у пристойному стані, за стіною залишилися навіть столи, що стирчали серед залишків саду.

Там сиділо кільканадцятеро озброєних чоловіків, ліниво поїдаючи млинці й запиваючи їх пряним пивом. Пару з них сиділо на землі, хтось грав на барабані. Зсередини долинав запах свіжо запареного відвару з прянощами й травами, як це робив Н’Деле.

Ми стали вряд перед низьким муром, мовчки дивлячись на тих, хто сидів усередині.

Ніхто ніби не робив провокативних жестів. Люди перед заїздом обернули до нас свої дикі прекрасні обличчя кольору міді, із блискучими тигрячими очима, і тільки кожен недбало підсунув поближче зброю, ледь сперся долонею на руків’я чи послабив вістря в піхвах.

— Краще я поговорю, — озвався Н’Деле. — Це мої земляки. З вами вони не надто захочуть балакати.

— Добре, — відповів Брус. — Скидається на те, що Н’Ґома всередині. Скажи, що ми хочемо передати Н’Ґомі Мпенензі вітання від дядька Тигра, який так про нього піклувався. Зараз дядько хворіє і хоче ще раз привітати його перед смертю.

Н’Деле зліз із коня й відчинив собі браму.

Ставало спекотно. Всюдисущі в місті мухи оточили нас хмарою. Коні нетерпляче тупали, шмагали хвостами й відганяли їх головами, а ми стояли нерухомо, пліч-о-пліч, обдаючи кебірийців, що сиділи в саду, байдужими поглядами.

Н’Деле підійшов до них і торкнувся кулаком уст, потім чола. Йому відповіли таким же жестом.

Вони довго розмовляли, я мало що розумів із повені кебірийських слів, але було схоже на те, що вони сваряться. Барабан затих.

Урешті-решт хтось підвівся і зник усередині заїзду за пацьорковою заслоною, а ми далі чекали. Спеку було все важче витримувати. Бенкей влігся на шию коня й погладив його збоку, шепочучи щось йому на вухо.

Ми чекали.

— Н’ямбе Н’Ґома поговорить із двома з вас, — озвався нарешті поланець, дивлячись на нас з-за стіни. — Можете завести коней у сад.

І так ми з Брусом пройшли через брязкотливу заслону з пацьорків у темряву заїзду.

Усередині було прохолодно, в повітрі кружляли клуби диму з важким запахом, а все приміщення наповнювали вишиті подушки. Здоровезний кебіриєць, одягнений у просторе біле вбрання лежав на боці, пихкаючи люлькою. На низькому столику перед ним стояли срібні піали, інкрустований тигель із паруючим відваром і коштовний глечик з пальмовим вином. Навколо лежали дівчата, одягнені лише в прикраси, що делікатно поблискували в пітьмі.

Ми мовчки спинилися.

— До мене вчора дійшли чутки, — ліниво озвався Н’Ґома. Його мідне обличчя злегка сяяло, як справжній метал. — Чутки про далекого родича, про якого я думав, що він давно помер. А все ж він живий і нагадав про себе. Дядечко Тигр... Я сподівався, що більше про нього не почую.

— Можливо зараз ти чуєш востаннє, — сказав Брус. — Тебе б тут не було, якби не цей дядечко. Не було б ні подушок, ні дівчат. Не було б перснів на пальцях, н’ямбе Н’Ґомо.

— Це вже позаду, — відказав Н’Ґома. — Завтра уже не було б нікого, хто міг би почути ці вітання. Ми повертаємося на батьківщину. У Кебір. Н’Бені вже поїхав. Кінець. Більше не буде справ із дядечком Тигром.

— Що з тобою коїться, н’ямбе Н’Ґомо? — запитав Брус. — Ти хочеш піти, коли ще стоїть Нагільґил? Коли на Зовнішньому Колі мірку золота купують за мірку дурри? Я тебе не впізнаю.

— І нічого дивного, раз ти мене зовсім не знаєш, родичу Тигра. Навіщо золото тому, у кого в черепі стирчать цвяхи? У мене вуха довші, ніж у інших. Я чую, що ночами кажуть ваші барабани. Я слухаю пісню про бінлік пустельної піхоти й два бінгони кінноти на ридванах, які їдуть сюди з Саураґара. Не може бути осади там, де Кодекс Землі не простягається далі, ніж за головний майдан. Архіматрона хоче вийти зі своєї вежі. Горлоріз втратив терпець. Він не хоче правити одним майданом. Не буде ніякого переселення народів до Ярмаканди. Дорога буде перекрита. Людей поділять і відправлять туди, де вони потрібні Праматері. Деяких — прямо до її святого лона чи в печеру під вежею. Решту — до сакральних робіт на полях. Усе стане єдиним. Як гадаєш, чи ті, хто чекають на диво в наметах навколо міста, про це не знають? Багато хто вже не купує провіанту, води й бактріанів, бо знає, що не встигне. Ридвани швидкі, а їхні серпи не знають жалю. Люди вже купують лише амбрію, до того ж, найміцнішу. Уже заправляють у люльки не бакхун, а чорну живицю снів. Уже злягаються на вулицях, немов оскаженілі тварини в період тічки. Вони знають. Тільки бояться зізнатися. Хочуть ще трохи пожити, перш ніж усе спливе кров’ю і стане єдиним. Я вже мав їхати. Провів тут останню ніч, прощаючись зі своїми дівчатами. Я дав їм свободу, що вже там. Праматір і так їх визволить. Вона всіх визволяє. Знаєш, скільки з них пішло? Жодної. Але багато з них сьогодні вночі випило мертвецької води. Вони йдуть у ніч. І не хочуть прокидатися. Я також іду, тільки вип’ю останній ковток пальмового вина, докурю люльку і проковтну цей відвар. Якби ти прибув, як сонце видно на три пальці, мене би вже не було. Я прощаюся з Амітраєм. Останній раз погляну, і мене поглине пустеля, так само, як колись виплюнула. Мені шкода. Я покинув мій чудовий дім і сад, тут навколо мене засинають мої дівчата. Шкода. Це були чудові роки. Я зібрав стільки прекрасних речей, а тепер вони всі перетворюються на брудну сіль. Олімвенґу усурі. Знаєш, що? Дядечка Тигра мені також шкода. Я виконаю його останнє прохання.

— Страшенно багато слів, — мовив Брус. — Тобі доведеться знову призвичаїтися до кебірийської стриманості. Дядечко Тигр просить тебе прийняти шістьох людей і помандрувати з ними дорогою солі до країни людей-ведмедів. Туди, де ходили твої каравани.

— Як на людину на ложі смерті, дядько Тигр має чутливий слух. Я говорив, що повертаюся додому. І я з Ґомбани. Там говорять багато й гарно.

— Дядькові Тигру відомо, який ти розумний. Навіщо комусь у Кебірі стільки солі? Кожен знає, що ти продав геть усе. Південним шляхом, який невдовзі зорають ридвани «Зміїних», ти б теж не пішов. Люди-ведмеді заплатять тобі за сіль і шкіру кам’яних волів більше, ніби вартість усього цього майна. Ти збираєшся їхати за Ерг Окраїни Світу. Ти — найкращий підкорювач пустелі з усіх колись сущих. Я знаю, що ти маєш звідси власний шлях на південь. Далеко від ридванів. Там, куди ніхто не потикається. Тож візьми з собою на шістьох воїнів більше. Адже твоїх племінників не вистачить для захисту, а поза пустелю ніхто, окрім них, не захоче піти. Тільки ми. Знаєш, скільки за спокійніших часів взяла б шістка справжніх вивідників? А так можеш нас мати задарма.

— Ви вмієте їздити на орніпантах? Витримаєте спеку, що плавить каміння? Якщо так, то згода. Але рушаємо зараз. Щойно я доп’ю останню краплю вина, обійму останню наложницю й зроню останню сльозу. Почекайте в саду. Дайте мені попрощатися з Амітраєм.

Розділ 9.

Дім вогню.

Щедрому шана!

Гість прибуває,

де має він сісти?

Квапиться дуже

до вогнища той,

хто здалеку прийшов.

Повчання Високого

Сонце зчорніло,

земля кане в море,

зникають із неба

яснії зорі.

Гейзер парує,

пломінь нуртує,

жар завирує

аж до небес.

Пророцтво Вьольви

Це не була ретельна й послідовна облога. Радше різновид блокади на виснаження. То тут, то там навколо озера палали багаття і стояли намети, невеликі загони Людей Зміїв з’являлися і зникали, лісами снували краби. Одні йшли, прибували інші. Йшлося радше про те, щоб Люди Вогню, які сховалися за валами своєї головної осади, не могли вільно рухатися околицями, випасати худобу чи полювати. Коли їм уривався терпець і вони висувалися більшими силами за мури своєї садиби, Змії розбігалися, зникали, розчинялись у пущі. До бою ставали лише тоді, коли з-за брами Дому Вогню виходило менш ніж двадцятеро озброєних воїнів водночас.

У той же час вони не атакували земельно-дерев’яних частоколів Дому Вогню, не допускали штурмів. На щодень тільки зрідка обстрілювали дворище, смалячи з безпечної відстані в небо так, щоби стріли падали по той бік палісади. Часом аркбалісти, що стояли то тут, то там, плювали в поселення валунами чи начиненими металом дрючками. У відповідь требушети Людей Вогню з гуркотом метали в бік Зміїних таборів дзбани драконячої олії, на скелястому березі озера і перед стіною лісу розбризкувалось рідке полум’я, пожежа гуділа якийсь час і залишала після себе чорну пляму згарища. За кілька десятків кроків від валів твердиню оточував цілий перстень таких нерівних плям.

Великих втрат однак із жодного боку не було.

Ночами лунало понуре завивання закутих у сегментарну бляху крабів чи дика какофонія музикантів.

Поки по лісах вдавалося ловити полонених, їх тягнули на берег озера, щоб роздягнути й перерізати горло у сяйві великих вогнищ, а їхніми серцями годувати святих змій. Після таких вистав обстріл міг тривати і пів ночі, розлючені Люди Вогню здійснювали тоді кілька диких штурмів, хоч і без особливих наслідків. Змії завчасно відступали в пущу і угору ріки, щоб на ранок повернутися знову.

Вони робили те, чого навчив їх Великий Аакен. Сіяли страх і терор. Вони були Зміями. Решта ж світу — харчем для Зміїв.

Але тієї ночі все змінилося.

Хтось пішов у ліс по хмиз і не повернувся.

Ті, хто чекали на нього в таборі, почули тільки несамовитий крик. Двоє вояків, що сиділи найближче, вихопили мечі й погнали у стьобану вітром і мокру від мряки темінь. У глибині душі вони були раді, що щось відбувається.

Ніхто їх більше не бачив.

Тільки через пару хвилин біля самого вогнища впали дві відрубані голови.

Цього разу в пущу кинулося кільканадцять Зміїв, пильнуючи один одного, перегукуючись у темряві та підсвічуючи собі смолоскипами. Вони не знайшли нікого і нічого, навіть тіл своїх товаришів. Обійшли всю територію навколо табору, тримаючись разом, простромлюючи списами кущі і заглядаючи за кожен вивертень.

Нічого.

Невдовзі в іншому таборі, на відстані двадцяти кроків, пролунав страхітливий вереск. Стріли випурхнули з темряви й поцілили в кількох осіб, що сиділи біля вогню. Старий жрець із пробитим горлом упав обличчям у розжарене вугілля, потім дівчина, яка сиділа поруч і якій із темряви поцілили прямо в око, відтак іще троє інших.

Знову запалили смолоскипи, знову ціла група обійшла ліс, кущі й берег навколо таборів, і знову безрезультатно.

Окрім того, що знову хтось зник.

Після наступної атаки залишився один свідок. Схвильований чоловік без шолома та зброї упав у коло світла іншого вогнища і присягався, що пуща ожила і на його очах убила трьох людей. Він говорив про пару очей, які несподівано засвітилися в гущі листя, і про воїнів, які падали один за одним, вибухаючи фонтанами спіненої крові, не встигнувши навіть підняти мечі, про свист сталі, якої не видно. Він марив, що пущею прокотився вітер, що перетворив листя на леза. Що Великий Аакен уже не єдиний, хто заволодів піснями богів.

Страх поступово поселився уздовж усього персня облоги. У великі багаття докинули дров, запалили всі смолоскипи.

Дика пісня музик стихла.

Запала тиша, яку порушував лише плюскіт води в озері та крик дрімлюг. Лучники безпорадно вдивлялися в морок, водячи зброєю за спадаючим листям, рухливим гіллям і напинаючи тятиву на кожен шерех. Кілька разів стріли з виском посипалися кудись у темінь, але без жодного результату.

Ніхто не квапився йти в ліс перевіряти, чи щось було підстрелено.

Молодий вояк пішов підмінити вартового, що стояв на березі. Але тієї ночі стражник не стежив за віддаленою садибою. Він стояв, судомно стиснувши меч у руці, з напруженим виразом на обличчі, і вдивлявся в гущавину лісу, увесь час спиною до озера.

Хлопець погукав його здалеку — безрезультатно. Лише підійшовши впритул і освітивши вартового смолоскипом, він налякано скрикнув, бо побачив, що в того поперек шиї, як другі чорні вуста, зяє шпарина. Він шарпнув стражника за плече і, коли вояк повалився в його обійми всім тягарем, виявилося, що стояв він завдяки спису, всадженому між лопатки і встромленому древком у мокрий пісок пляжу.

Пізніше молодий воїн розповідав, що бачив потвору — монстра з людськими формами, тільки от він постав із землі і був порослий листям та гілками. Істота не мала рис обличчя, здавалася лялькою, зліпленою з багна, було видно лише пару блискучих очей. Вона якусь мить дивилася на молодого Змія, а потім обернулася і зникла посеред ночі.

Просто розчинилася в темряві.

Вартові помітили гостя, коли він з’явився на пляжі — темна постать ішла твердим кроком уздовж озера.

Спочатку в нього кинули смолоскипи, які впали за пару метрів від його ніг. Ніхто не впізнав чоловіка, але було принаймні видно, що він іде сам.

Потім, коли він уже підходив до хвіртки, підпалили мазницю і підняли її над валом на довгому журавлі. Миготливий пломінь палаючого скипидару і смоли утворив круг блідого світла під брамою.

Коли він вступив у цей круг, біля його ніг у пісок шугнула перша застережна стріла.

Меч вислизнув із його долоні радше недбало, як зайва й непотрібна річ, і впав на змішаний зі щебенем мокрий пісок. Прибулий поволі потягнувся під пахву по довгий вигадливий ніж, кинув його біля меча, а потім широко розпростер руки, показуючи долоні в дрижкому сяйві мазниці, і звів обличчя до Людей Вогню, що стояли над брамою. Його очі були примружені, а повіки ледь тремтіли. Вони також побачили, що все його тіло, лице й одяг вкриті кіптявою, кров’ю і висохлим багном, а перехрещений на грудях ремінь притримує гілляччя, яким він обмотаний.

Вони мовчали.

І він мовчав, стоячи з розпростертими руками під миготливим блідим пломенем мазниці.

Десь усередині поселення розляглося люте іржання і кувікання коня, потім грюкіт, ніби скакун намагався розтрощити стійло.

Далеко, на іншому березі озера страшенно гримнуло, аж ті, хто стояли на частоколі, рефлекторно присіли. На спусковому механізмі перевернутої у протилежний бік катапульти догорів шнур і спис шугонув прямо в купу бочок і сулій з відвойованою драконячою олією. У темряві раптово розквітнув помаранчевий пломенистий гриб, що розлився берегом плямою гучного вогню. Розмалював дзеркало озера і берег мерехтливим блиском. Віддалік пролунав розпачливий крик сотень горлянок. У пітьмі з’явилося кілька постатей, що перетворились на гоюменисті ляльки, дико шарпались і гнали до озера.

— Ніт’їсефні! — верескнув хтось високо на палісаді. Чоловік із лисою татуйованою головою сперся на балки частоколу і крикнув удруге.

— Ульф! Ульф Ніт’їсефні! — горлав Ґрюнф Колюче Серце. — Ульф! Який це син кози вистрілив йому під ноги?! Ульф! Ульф!

Коли він летів униз дерев’яними сходами, його кроки тонули в скандуванні імені й гупанні сокир об окуття щитів, що здіймалось уздовж усього частоколу.

— УЛЬФ! УЛЬФ! УЛЬФ!

Однак Драккайнен цього не чув, бо вже лежав обличчям у мокрому гравії, розкинувши руки, геть нерухомий.

* * *

Я розплющую очі і впираюся поглядом прямо у стелю. Балки зі струганої деревини на стелі перетинають леги. Я лежу навзнак на широкому ложі, вкритий чистим лляним простирадлом, у світлому приміщенні і не знаю, де я.

Останнє, що я пам’ятаю — як спускався схилом у напрямку поселення Ґрунальді, захопленого Зміями.

Я сидів, курив люльку під деревом, а потім побачив, що відбувається навколо дерев’яного двору. На цьому все.

Не знаю, що було далі.

Амнезія?

Приміщення майже порожнє, просторе. Світло проникає крізь малі віконця, викладені круглими скляними камінцями.

У мене паморочиться в голові, за хвильку вона вибухне болем. Важкий, схожий на похмілля, він уже причаївся за повіками і десь під потилицею.

Обережно рухаю по черзі кожним м’язом, від пальців на ногах до м’язів обличчя. Здається, я не поранений і не зв’язаний. Пробігаюся язиком по зубах, але всі ніби на місці.

Я нічого не пам’ятаю. Судячи з коштовних вікон, швидше за все, це не поселення нещасного Ґрунальді. Ідіотська думка, що мене турботливо прихистили Змії, радше не матиме підтвердження.

Якусь мить я залишаюся нерухомим, але нарешті дозволяю собі ретельно обдивитися кімнатку. Все ж таки, я сам.

Відкидаю простирадло і обережно сідаю на ліжку.

Я голий.

І в певному сенсі помитий. Мене чимось витерли — можливо, вологими шматинами, але бруд в’ївся в папілярні лінії, поселився у шкірі, де-не-де, наприклад, під пахвами, на боках і карку залишилася брунатно-зелена шкорупа. Натомість у інших місцях я вимитий із надзвичайною ретельністю.

Бруд нагадує рештки камуфляжу. Старанно виготовленого з глини, рослинного соку, сажі з жиром і, ймовірно, крові. Здається, там навіть були якісь повздовжні візерунки. Камуфляж був зроблений старанно і вдумливо. Мені треба було розтерти відповідні листочки, вичавити з них сік, замісити пасту з жиру і глини, потім точно нанести на все тіло маскувальні візерунки. Це не робиться швидко, але нічого такого я не пам’ятаю.

Узагалі нічого не пам’ятаю.

Сідаю на різьблене ложе і бачу, що під стіною лежить моє сідло, мої сакви й клунки, а поруч — лук, ніж і меч, які були при мені.

Я пожував ягоди. Пригадую терпкий пінистий смак, що вдаряє в ніздрі й мозок, ніби вибух феєрверків.

І запах матіоли.

Коли я встаю, у мене знову паморочиться в голові, я слабкий, як дитина.

До речей я повзу накарячки, дрижачими пальцями розшнуровую застібки, виймаю флягу, чашку, потім аптечку у формі шкіряних розкладних саков.

Ок, я міг кудись лізти в нестямі, накачаний магією і непритомний. Але чавити в чомусь листя, готувати камуфляж? Не загубити нічого, навіть меча і ножа?

Кидаю в чашку дві пігулки регенераційного комплексу, в кімнаті немає води, а фляга порожня. Однак поруч із ліжком стоїть глиняний глек, прикритий застромленим усередину окутим рогом. Пиво. Хтось турботливий подбав про моє пробудження. Це добродушне переконання, що прокинувшись, людина передовсім має собі хильнути пива, наводить на думку про Людей Вогню. Я розчиняю пігулки в пиві, запах цитрусових відразливо змішується з важким козлиним смородом мусту. У мене трясуться руки.

На тілі в мене немає великих ран, але все ж я бачу кілька шрамів, яких не бачив раніше. Незліченні дрібні ранки, шрами і подряпини запалені, але зараження бути не повинно.

Десь на споді цього похмільного шоку мені щось муляє. Щось схоже на забутий кошмар.

Я надпиваю цей дивний на смак тонік і раптом бачу, що одна з ран на руці, довгуватий хвилястий струп, починає рухатись. У мене на очах він лопається, зсередини з’являється мала витка сколопендра кольору свіжої крові.

З іншої рани визирає опариш. Виповзає пульсуючими рухами з мого тіла і спадає на підлогу. Потім ще один і ще.

Я починаю кричати й істерично обтрушуватись, хробаки з’являються з мене один за одним, спадають на дошки і розповзаються по кімнаті.

Крик переходить у спазматичний кашель, я падаю на коліна і звиваюся у судомах, блюю каскадом якихось білих круглих плодів розміром із м’ячик для гольфу. А потім бачу, що це очі.

Людські очі, які дивляться на мене осудливо.

Я дивлюся на свої долоні: вони всі вкриті липкою гарячою кров’ю і парують залізистим смородом сирого м’яса.

Очі на підлозі починають дригатися, а потім раптом із них викльовуються чорні тоненькі ніжки, уподібнюючи їх до павуків.

Я відповзаю аж під стіну, тремтячи від жаху, і намагаюся пригадати, чи є в моїх паках що-небудь від шизофренії. Однак я на Мідґаарді, тут будь-яке божевілля може втілитися і стати реальним.

Я контролюю дихання.

Ігнорую тремтячі ноги, руки, що парують від свіжої крові, очі, що повзуть до мене з шурхотом ніжок по дерев’яній підлозі, хробаків, які вигризли собі шлях ізсередини мого тіла і звиваються тепер то тут, то там.

Я дихаю.

І повертаю контроль над ситуацією. Силоміць. Усупереч фактам. Ніби об’їжджаю розшалілого коня.

Дихаю. Втягую повітря через ніс, випускаю ротом. Тру скроні, даю собі кілька ляпасів.

— Perkele кикка... niitty... — шепочу несвідомо. Очі повзуть до мене по підлозі, я чую шкрябання чорних хітинових кінцівок. Шепіт переходить у крик.

Шкрябання припиняється.

Я розплющую очі.

Немає павукоочей, немає червів чи плям крові. На підлозі повиростали квіти. Спрощені, синтетичні, трохи ніби створені кондитером муляжі з безе чи крему. Якби морозяна папороть на шибках стала об’ємною, вона виглядала б саме так.

Квіти сублімують у пару — мерехтливу, немов мікроскопічний діамантовий пил, що розсіюється в повітрі.

У мене на руках уже немає крові, тільки на підлозі сичить пляма регенеративного напою з пивом.

Якийсь час я сиджу на ліжку, а тоді знаходжу в речах свіжу пачку «Half and Half» і набиваю люльку.

Чекаю, поки руки перестануть тремтіти.

А тоді виймаю з паки свіжий одяг.

Маленькі, напівкруглі дерев’яні двері зі скрипом піддаються і випускають мене на вузькі сходи.

Унизу, де починаються сходи, на прикритій шкірою скрині напівлежить великий чоловік із лисою головою. Попри те, що я спускаюсь якомога тихіше, він прокидається і зривається на рівні ноги.

Розмальоване витатуйованими спіралями лице, що раптом роз’ясняється широкою вовчою усмішкою, здається майже гарним.

— Ти живий! — кричить низьким басом Ґрюнф Колюче Серце.

Одна велика лапа стискає моє передпліччя, як лещата, друга обіймає за шию. Я відповідаю тим самим жестом, на мить ми торкаємося лобами.

— Живий! — горлає Ґрюнф кудись углиб будинку. — Живий! Ульф живий!

— Як довго я спав? — у мене такий голос, ніби горло мені відполірували наждачним папером. Я чую біганину і перегуки.

— Це третій день, — відповідає Ґрюнф. — Ми чергували позмінно! Боялися! Під дверима було видно світло, яке потім згасло, було чути іржання коней і вовче виття. Коли Атлейф зазирнув усередину, на нього напали кажани! Як він давав драла! Скальд уже почав наспівувати пісню про стирсмана, якого у власному домі лякають кажани! Кров лилася під дверима, а потім зникла. Уже й за жерцем послали. Але ти живий!

— Отруївся ягодами, — кажу. — Де тут лазня?

— Коли я тебе приніс, — розповідає стерновий, — і ми перевірили, чи ти дихаєш, то баби ледь не побилися, котра тебе обмиватиме. Зрештою закрилися з тобою в лазні втрьох.

— При нагоді покажеш мені, які саме, — ціджу я. — Треба буде це повторити, бо я нічого не пам’ятаю.

Вогнища в лазні ще гарячі, є й кілька казанів із окропом.

Спершу я хлюпаю воду на каміння й сиджу в клубах гарячої пари, шмагаючи шкіру гіллям, потім занурююсь у цебро з крижаною водою, далі додаю трохи теплої й приймаю звичайну ванну. Це триває з годину, але я вперше за багато місяців нарешті чистий.

Після парної й купання я почуваюся краще, хоча мені досі паморочиться в голові і я слабкий, як немовля.

Дівчина чекає мене перед лазнею. Молода, зі смаглявим обличчям і темно-фіолетовим волоссям, зібраним у кінський хвіст. У неї повні вуста, випуклий ніс і вологі, сарнячі очі під виразними бровами.

— Ґрунальді казав, що спершу ти спатимеш, потім митимешся, а потім їстимеш. Говорив, що тобі не можна заважати. Навіть Атлейф чекає. Ти, мабуть, хтось значний. Стіл накрили, як на Повернення Сонця, і чекають. Уже два дні так чекають.

— Ґрунальді?! — перебиваю я, хапаючи дівчину за плечі. — Ти сказала: Ґрунальді? Він живий?!

— Ясно, що живий. Прибув сюди зі своїми на зиму, як і багато інших. Узяли дітей, запаси, стада, коней і човни. Ми нічого не залишимо Зміям, а навесні їх поб’ємо. Відтіснимо знову в ті їхні гори.

— Чекай... — ослаблий від полегшення я сідаю на якусь скриню. — Тобто... Ґрунальді не вбили... ті Змії...

Вона дивиться на мене турботливо, ледь схиливши голову.

— Де стайні?!

— Стайні... — повторила вона. — Ґрунальді теж казав, що так буде. Що спочатку ти побіжиш вітатися зі своїм конем. Кажуть, ти з ним говориш... Але ж ти дивний. Шкода. Такий великий мужик, а схоже, що з головою в тебе щось не так. Черговий дивак. Що за часи...

Мої нерви не в найкращому стані, бо я весь час відчуваю зворушення. Спершу в стайні, пригортаючись головою до чола Ядрана, що несамовито ірже. Я чую в резонаторі ці його дурниці: «Ядран чекав, Ядран сумував, Ядран уже не відпустить Вуко, Ядран був сам... Тепер Ядран і Вуко разом, разом», гладжу його по шиї і відчуваю, що гарячі сльози стікають по моєму обличчю. На щастя, ніхто цього не бачить. Тут тільки душний запах стайні, хрускіт соломи під копитами і напівтемрява.

Так, я прив’язуюсь до тварин. До людей теж прив’язуюсь. Але зазвичай мене важко зворушити. Хіба що я не зовсім в порядку.

Побачивши Людей Вогню, які чекають на мене за довгим столом, я стискаю щелепи: мені вдається зберегти холодну кров. Я лиш потискаю все нові біцепси й шиї, ми торкаємося чолами, хтось кричить, розливаючи вино у підставлені роги, жінки хихотять і показують на мене одна одній пальцями.

На секунду я не витримую. До мене підводять кульгавого семирічку в шкіряній шапочці і з серйозним обличчям. Це Тарфі. Син Ґрунальді, який не став крабом. Тарфі стискає моє передпліччя і безрезультатно намагається дотягнутися до карку.

— Ти врятував мене, — каже. — Я цього не забуду, Ніт’їсефні.

Звучить це так, ніби він уже командує чотирма вовчими кораблями.

— Це честь, — відповідаю. — Пам’ятай, поки сам не станеш стирсманом.

Я стискаю щелепи і якось справляюся. Вдається не розплакатися.

Самого Ґрунальді поки немає, хтось каже, що вранці він пішов на розвідку з кількома своїми людьми.

Однак відповідно до передбачень Останнього Слова, я вмираю з голоду і зараз маю твердий намір їсти. Довгий стіл, що тягнеться до оздобного стільця, на якому сидить молодий Атлейф, — це справжнісінький показ кулінарного мистецтва.

Це найрозкішніше накритий стіл, який я тут бачив. Копчена риба, печена дичина і птиця, великі, почорнілі від копчення шматки шинки, ковбаси, квашені овочі, жовті калачі, самого лише сиру три види.

Я рву зубами хліб, розламую навпіл печеного птаха, хрумчу цибулею.

А потім раптом пригадую схожий стіл і хоровий крик наляканих людей. Це ніби зблиск. Ніби спалах.

Я бачу молодого вояка Змія із білим, немов папір, забризканим кров’ю обличчям, якого я кидаю на заставлений стіл між таці й срібні глеки, він суне столом на спині, розкидаючи олов’яний посуд, я бачу закривавлене лезо, що як батіг шмагає викривлені криком лиця жінок і чоловіків, бачу кров, що розбризкується по стінах.

На долю секунди я застигаю з повним ротом м’яса і надкушеним стегенцем у руці.

Зблиск гасне, залишається тільки спогад зали, заповненої панічним вереском, простягнених до мене безпорадних закривавлених рук.

Спогад, якого я не знаю, але відчуваю, що він справжній.

І страшний.

Шок минає, якось я приходжу до тями. Мені вдається прополоскати зсудомлене горло холодним пивом, клубок їжі, що наростає в моєму роті, виходить нарешті пропхати у шлунок.

Від мене вимагають розповіді. Нудять, просять, зрештою скандують.

Тож я розповідаю. Про Дерево, про мандрівку через гори, про долину драконів, про Пісенника на ім’я Бондсвіф Обидва Ведмеді, що живе в серці гори. Про спалені поселення. Про урочища. А особливо про біснуватого Пісенника Аакена, який планує захопити світ. Який збирає сіль, м’ясо, пісні богів і підданих. Про каравани сліпців і примар, що тягнуться до його оселі. Історія починається, як пригода, тож вони реагують бурхливо, як глядачі на кіносеансі десь у Мадрасі. На диво бурхливо. Сміються, вигукують, хапаються за зброю, зойкають від жаху чи налякано кричать.

Довговолосий блондин, який сидить збоку на підвищеному табуреті, намагається мені акомпанувати на дивакуватій цитрі, створюючи щось на кшталт імпровізованого саундтреку. Але поступово всі замовкають. Музика грає все нерішучіше, аж зрештою я веду свою оповідь у повній тиші. Жінки похлипують, воїни бліднуть і скрегочуть зубами.

Я закінчую на тому, як дійшов до місця, де побачив садибу Ґрунальді Останнє Слово. Не знаю, що було далі. Не знаю і боюся знати.

Бо під моїми повіками дрімають картини страшної кривавої різанини.

Молодий Атлейф плескає в долоні, наказує принести більше пива і меду.

— З усього, що повідав нам Ульф, є одна річ, важлива для нас усіх. Проте ви її не помітили, хоч вона у вас перед очима, — каже він. — А річ ця така, що Ульф досі живий і сидить тут перед нами. Легко злякатись почварного Пісенника, в якого є сила перетворювати людей на дерева і який живе в замку з рухомих лез. Але погляньте: людина, яку цей Пісенник прагнув убити, все ж сидить перед нами за столом. Небагато варті ті пісні богів і сили урочища. Легко занепасти духом, думаючи про скажених Зміїв, які посунуть на нас весною. Про дітей, перетворених на залізних потвор, і про драконів, що рушать на наші землі. Але подивіться: вони вже місяць стоять навколо Дому Вогню, тим часом цей муж учора пройшов крізь їхнє кільце. Повбивав багатьох Зміїв і спалив їхні стріхи, навіть якщо сам він не знає, як це сталося. Отже, і цього Аакена, і Зміїв таки можна здолати. На все в житті є свій спосіб, як казав мій батько, Атлі. Існує багато небезпечних речей, але з будь-якою відважний муж, наділений щастям, спроможний впоратися. Ми сховалися за валами Дому Вогню не тому, що боїмося Зміїв. А тому, що кожен окремо не захистить поодиноких садиб, коли на них наскочать із усією силою. А ще тому, що ми можемо сісти посполу і цей спосіб знайти.

Атлейф здіймає до них свого срібного рога, промова дає свої плоди. Підносить їхній дух. Юнак десь розгубив свою колишню легковажність. Тепер це лідер, над яким тяжіє відповідальність за плем’я. Кремінний Кінь росте.

Знову лунає музика, хтось приносить барабани, хтось тягне волинку. Зараз ми гуляємо. Перехиляємо роги з мутнуватим пивом, рвемо зубами рум’яне м’ясо й живемо. Досі живемо. Учта триває.

Я п’ю разом із іншими, потягую пиво довгими ковтками, як воду, і намагаюсь придушити спогад, що дрімає на дні душі.

Спогад цей не стосується битви. Він стосується вбивства. Я бачу, як від мене тікають люди, чую власний лютий рев, що нагадує рев звіра. Це переслідує мене.

У коротких спалахах.

Хтось п’є до мене, сміється й підносить глек, а я раптом бачу схожий срібний дзбан у власній руці, зігнутий і забризканий кров’ю, і ним я товчу уже розбите обличчя чоловіка, що сидить за столом. Чоловіка, який не може поворухнутися, бо моя нога здушує йому горло.

Короткі спалахи, в яких я — скажений звір.

Щось на кшталт Ґренделя при дворі Беовульфа.

Мене це лякає, тож я заливаю спогад пивом. Не тому, що я зарубав якусь там кількість Зміїв. А тому, що це відбулося без моєї участі. У цих спогадах я ніби дивлюся на все звідкілясь збоку. Зведений до ролі пасивного спостерігача. У мене не було найменшого контролю над тим, що я робив.

Повертається Ґрунальді, ми падаємо в обійми один одного, і я почуваюся так, ніби зустрів родича, якого давно не бачив. Я бачу, як він щиро мені радіє, і в мене знову стає ком у горлі.

Надвечір разом із іншими я виходжу на подвір’я подивитись, як молодь танцює Танець Вогню. Двір Атлейфа — це справжній витвір теслярства, всюди здіймаються підтіння, сходи і клуатри, усе ретельно вирізьблено з дерева і оздоблено складним візерунком витких рослин. Єдиний слід облоги — це нетривкі дашки з товстих дошок, прикріплені на стовпах, що служать прикриттям, коли ходиш подвір’ям. Вони здаються помічними, бо з них досі стирчать стріли Зміїв.

Я стою, спершись об стіну в клуатрі, у товаристві глека й окутого сріблом рога, запалюю люльку. Дівчата і хлопці виходять на подвір’я двома рядами, практично голі, розмальовані чорними, червоними й жовтими зигзагами, у руках вони несуть ланцюги зі сплетеними на кінцях з канатів кулями. У юнаків з доволі очевидних причин є пов’язки, у дівчат — лише хустки, тісно зав’язані на голові. Опустивши по черзі ланцюги у глиняний дзбан, який на мить відкривають, вони стають у коло. Кінці ланцюгів починають диміти і зрештою вибухають жовтим вогнем, що порскає навсібіч. Танцівники розкручують ланцюги, полум’я співає, розмивається колами й зигзагами, а вони обвивають ним свої тіла, перестрибують через круги й вісімки вогню, що вирують у їхніх долонях.

Я слухаю барабани й флейти. Серед танцівників є та гарна сарноподібна дівчина, яка вела мене до великої зали. Я дивлюся на її оголене й розмальоване тіло, струнке, немов у газелі, оповите бухкотливим плетивом вогню, бачу, як вона гойдається і звивається. Вона сама — пломінь серед полум’я. Я чую вищання швидких ланцюгів у її долонях. Вона прекрасна. І жива. А в мене перед очима — обвуглені тіла під частоколами.

Танець Вогню.

Спалах.

«Хочеш танцювати Танець Вогню, бидло?!» — вию я і тримаю чиєсь обличчя в каміні за карк та заплетене в косички волосся. Потім відпускаю Змія і ударом по горлу відрубую пурпурову від опіків і задимлену голову, яку копняком відправляю на подвір’я.

Мені стискає горло і я не можу далі на це дивитися. Крадькома йду кудись на частокіл і глибоко вдихаю вечірнє повітря, підставляю обличчя під дрібний дощ.

— Рідко буває, щоб комусь не хотілося дивитися на Танець Вогню, — це Ґрунальді. Він спирається на стіну біля мене і подає глек. — Особливо, коли танцює сестра стирсмана. Вона гарно рухається, хоча така худа. Важко думати про бога-коваля і святий вогонь.

— Людину приковують до ланцюга зі скрученими руками, — кажу я здушеним голосом. — Ланцюг прибивають до стовпа частоколу або стовбура і обливають людину драконячою олією. Це називають Танцем Вогню. Змушують танцювати його всіх, хто не вклониться цьому їхньому Змію. У них навіть є потворні музиканти, які акомпанують цьому всьому.

Я віддаю йому глек.

— Ми вижили, — усміхається Ґрунальді. — Тому дарма ти такий насуплений. Ти став Пісенником, як мені здається. Повернувся додому.  Є, що святкувати.

— Усе не так просто, — відповідаю, задираючи голову під краплі дощу. — Я зробив дещо, чого не пам’ятаю. Здається, якраз під дією пісні. Я пішов до твого дому й побачив, що там живуть Змії. Ну, то вже не живуть...

— Мало хто може похвалитися, що за нього помстилися ще за життя, друже. — Ґрунальді зворушений. — Ти так про це говориш, ніби подолати самому багатьох мужів — це якесь позорисько.

— Мужів?! — я хапаю його за плече. — Останнє Слово, я убив усіх. Мені пригадується, що я поклав їх рядочком перед брамою. Усіх убив, навіть тварин. Як би ти почувався, якби в тобі дрімало щось подібне? Пісні зробили з мене звіра. Я ж навіть не знаю, що можу зробити наступної миті!

Я знову забираю глек і п’ю все одним махом.

— Вони втікали від мене, як від монстра. Виючи й відмахуючись. Я йшов за ними і вбивав одне за одним.

— Мені вже доводилося бачити, як люди впадали в шал і через дрібніші приводи. Але я ще не бачив, щоби хтось так цим переймався. Моя порада проста. Що сталося, те сталося. Якби я так швидко сюди не забрався, то ти б мав за що мститися. Але я боявся за дітей. Інакше б потанцював на ланцюгу, як ти й описав. Серйозно, пошукай когось іншого, хто б тебе засудив за те, що їм відплатив. Якщо ж це справді тобою заволоділа пісня богів, то це ніби й не ти зробив. Ти був тільки інструментом. Тому зроби те, що робить смаркач, коли вперше мусить схопитися за меч і вбити. Напийся. Схили дівку, щоб з тобою переспала. Відчуй, хто тут помер, а хто вижив. Потім виспись. А якщо це не допоможе, то йди у храм і поговори з богами.

— Так і зроблю, — відповідаю я понуро. — Давай сюди цей глек.

* * *

Він сидів на дерев’яному балконі наріжної вежі, сплівши долоні на перехрещених балках балюстради і звісивши ноги у прірву. Дивився на озеро, сповите туманом, і дрібні сніжинки, що вирували в повітрі. Мовчав і випускав у повітря клуби пари.

— Що робиш? — запитала Цифрал, присідаючи на балюстраду.

— Vittuun, — буркнув Драккайнен. — Забирайся з моїх очей, сука.

— То навіщо ти мене покликав?! — закричала вона в сльозах. — Чого ти взагалі хочеш?! Я знайшла тобі бойовий режим, як ти й хотів! Нащо ти туди пхався? Привітатись? Кімнату зняти?

— Ти взяла контроль на себе, Цифрал. Зробила, що хотіла. Мені залишилися тільки спогади вбивства. Вбивства! Різанини! У мене не було права голосу! Ти опанувала мною!

— Ти був один, а їх чоловік двадцять! До того ж, я зовсім не взяла на себе контроль! Я знайшла щось на кшталт бойового режиму і запустила його! І все! Це я нажерлася тих ягід?! Це сиділо в тобі. Саме це ти й хотів зробити, тому не вдавай тепер незайманку, paskiainen!

— У мені?! Це я хотів повбивати жінок і дітей, собак, кіз і корів?! Хотів розкласти їх рівненько перед воротами?!

— Жінки були озброєні. А дітям ти дав утекти, — відказала вона сухо. — Тільки в одне пацюченя, яке сипало погрозами й лякало тебе Аакеном, ти штурхнув відрубану голову. Але й він вижив. Ти хіба що гулю йому набив. І припини корчити із себе святу Луцію! Може, тобі ще корону зі свічок на голову вдягнути?! Згадай їхній смітник, який ти побачив перед входом! Думаєш, вони чимось відрізнялися від решти Зміїв?! Вони живуть так, як їх вчить Аакен. Беруть, що їм подобається! Втілюють будь-яку примху, яка лиш стрільне їм у голову! Цього він їх навчив між Музичним пеклом і Садом насолод! Єдина влада, яка їм відома, — це його слово, поза ним вони роблять, що їм заманеться!

— Який ще смітник? — запитав Драккайнен невпевнено.

— Звичайний, як на сільському обійсті! Побиті горщики, відходи, непотріб, черепи, кістки і один попсутий труп із повирізаними шматками на стегнах. Не пам’ятаєш? Це тоді тебе й перемкнуло! Останнє, що ти сказав нормально, було: «Це не люди. Це тварюки!». Після цього ти вже тільки ревів. У тебе вийшло кинути мужика вагою кілограмів сто двадцять на чотири метри! Не поводься тепер, як манірні брюссельські баби! Зверни увагу, що тепер у тебе є берсеркська лють на вимогу, замість скиглити тут.

— Відвали, Цифрал, — кинув він. — Мені треба подумати.

— Kaaikenlaista laameri! Ти збираєшся так тут і сидіти? Ти вже три дні п’єш. Немає чим більше зайнятися?!

— Я змерз, — сказав він, устаючи. — Піду в лазню.

* * *

Експеримент я проводжу на кам’янистій вершині пагорба, поблизу храму, обладнаного під кузню.

Розсипаний на пласких каменях зернистий чорний порошок піддається й загорається, сичить і пашить вогнем, виділяючи клуби сивого сірчаного диму, але палає якось надто повільно. Я намагаюся ще раз пригадати пропорції. Вугілля, сірка, селітра. Може, я десь налажав із гранулюванням?

Жрець сидить віддалік навпочіпки й дивиться зі скептичним зацікавленням.

— Щоб розпалити мокре дерево, краще взяти драконячу олію, — каже. — Її ти не перевинайдеш, а це дурня. Ми вже два дні змішуємо, мелемо, змочуємо, збиваємо й сушимо, як ти хотів. А тепер воно засмерділося.

— Це треба ще раз просушити, — кажу. — Потім насиплемо порошок у залізну трубу й закриємо кулею зі свинцю. Коли загориться другий кінець, вогняний порошок виштовхне кулю далі й швидше, ніж летить найшвидша стріла. Вона проб’є будь-який щит і будь-який панцир.

Він крутить головою.

— Богам це не сподобається.

— А боги тут до чого?

— Цього немає в пісні людей. Вони не люблять, коли хтось забагато вигадує. Навіть човни ми робимо так, як велить пісня. Іноді трапляються одержимі, які хочуть робити інші човни. Швидші, більші або маневровіші. З іншими вітрилами чи більш піддатливі вітру. Такі човни одразу ж тонуть, і зовсім не тому, що погано плавають. Вони накликають прокляття на весь екіпаж, завжди потрапляють у шторм, напорюються на скелі чи льодові гори, викликають морських монстрів. Так воно вже є. А твій порошок ледь горить. І жахливо смердить.

— Бо надто волого, — пояснюю я. — Ми просушимо його і спробуємо ще раз.

Те, що пов’язано з ковальством, іде найлегше. Для людей, які перетворили опанування вогню на релігію, а ковальство — на містерію, не проблема викувати щось таке. Молодший жрець може зробити сталеву квітку із зав’язаними очима. Тож у мене є ствол, просвердлений у гранчастому блоці добротної сталі. Він не довгий — заледве заглиблення на тридцять сантиметрів, зате калібром нагадує зенітну гармату. Свинцева куля в діаметрі — як мій кулак.

Ствол прикріплений до дерев’яної основи солідними кованими затискачами. Поки що це пищаль. Гаківниця. Їй далеко до снайперської гвинтівки, яка мені найбільше потрібна. Але кожен шлях завжди починається з першого кроку.

Перше випробування проводимо потай. Єдині свідки — жерці, їх шалено цікавить усе, що пов’язано з вогнем, а ще вони хочуть знати, як використовується те, що ми в поті чола протягом кількох днів виготовляємо в їхньому храмі.

Дивляться, як я всипаю середню мірку пороху і старанно втрамбовую шомполом, потім заштовхую у ствол повстяний пиж, зрештою кулю, дбайливо загорнуту у клейтух із ганчір’я. Якісь вісім грамів пороху. Він має ефективно сягати двоста метрів. Надто точно не стрілятиме, але й так добре. Залп, скажімо, десяти таких гаківниць може змінити долю цього світу.

Вони сидять рядком у своїх шкіряних каптанах, розмальованих святими знаками, в ідіотських шкіряних шапках, схожих на конверти для документів, і дивляться на мене зацікавлено. Усі вони на зріст не вищі, ніж метр сорок. Треба буде винайти для них ще й чипси.

Я простромлюю отвір цвяхом, обережно вкладаю гаківницю між каменями і роздмухую запалювальний ґніт, що для безпеки знаходиться на довгому дрючку. Потім подумаю про кременевий замок.

— Треба заховатися за тією скелею, — пояснюю.

— Чому? — запитує головний жрець капризним тоном. — Ми ж нічого не побачимо.

— Бо якщо я зробив щось не так, то сила вогняного порошку може розірвати залізо, а його шматки просто пошаткують нас на клапті.

Не схоже, щоб це їх переконало, але вони слухняно тулять за скелю. Виглядають, ніби три напружені хом’ячки. Я присідаю біля них і простягаю дрючок із просякнутим сіркою шнуром, що тліє на його кінчику.

Як виявляється, потрапити в невеличкий отвір ґнотом на триметровій палиці набагато важче й нервозатратніше, ніж мені видавалося. Особливо під пильним оком трьох комічно серйозних карликів.

— Закрийте вуха, — кажу. — Страшенно бахне.

Однак спершу чути уїдливе сичання, з отвору стріляє хвіст лілового димового вогню, і лише потім чується гук. Приблизно такий, як від розкорковування шампанського, яке добряче струсонули.

Я бачу пломінь на кінці ствола і клуб сивого диму, потім чую виразне брязкання блях старого півпанцира, що висів на стовпчику в ролі цілі, у п’ятнадцяти кроках від нас. Близько, але це тільки демонстрація.

Куля двічі відбивається від снігу, на бляхах панцира видно виразні вм’ятини. Треба тільки трохи придивитися. Моя страшна вогняна зброя відбила шматок іржі й ледь погнула пластину.

— Я вже чув і гірше бахкання, — зауважує один із жерців.

— Може, краще було б, — каже другий підкреслено доброзичливим тоном, — кидати цими кульками? Буде тихіше, зате далі полетить. А якщо потрапити чимось таким людині в голову, то...

Він помічає мій погляд і замовкає.

— На сьогодні досить, — оголошую я, намагаючись, щоб це прозвучало вільно. — Я ще про це подумаю.

Мені потрібен план. Спосіб.

Відкрита атака відпадає. Здається, особливих шансів у магічному зіткненні у мене також немає. Тож залишається вбивати крадькома.

Я розпитую про отрути. У них є знахар, є баби, які знаються на травах для власних потреб, але почувши про отрути, всі стурбовано чухають голови. Їм відомі якісь отруйні гриби, але вже не сезон. Починається зима. Нібито можна страшенно отруїтися білими ягодами, що ростуть на болотах, але ж їх треба було збирати влітку.

Залишаються перевірені методи. Вістря, стріла, меч. Навіть чорнокнижники іноді сплять чи втрачають пильність.

Я ходжу околицями й поселенням і думаю.

Зовні спокійно. Змії відступили після моєї диверсії і впродовж кількох днів узагалі не показувались, а тепер знову тиняються з іншого боку озера, але малими групками й менш сміливо.

Підохочений моїм прикладом Ґрунальді формує штурмову групу і здійснює вночі кілька вилазок. Вони підрізають кілька горлянок, прибивають когось до дерева і знову панує спокій.

— Це єдиний спосіб, — пояснюю я. — Треба йти туди потай, дочекатися відповідного моменту й убити сучого сина. Треба вбити Ван Дікена. Без нього Змії швидко повернуться на своє місце. Зараз вони такі сильні, бо за ними стоять пісні богів.

— Як убити Пісенника? — сумнівається Атлейф. Ми сидимо утрьох у великій залі: молодий стирсман, Ґрунальді і я. — Як йому протистояти? Оточеному оскаженілими Зміями, у замку із сокир? Яка армія пробереться туди всередину? Ще й зимою?

— Не армія, — кажу ще раз. — Одна людина. Я. Непомітно, переодягнений, весь час ховаючись.

— Ти не підеш знову сам, — каже Ґрунальді вперто. — Чому ти такий дурний? Одна людина — це одна людина. Колись же треба спати, можна вивихнути ногу і очей на потилиці в тебе немає. Не стався до мужів, як до дітей, що плутатимуться в тебе під ногами. Я ж уже був із тобою на такій вилазці.

— Добре, — погоджуюсь я терпляче. — Можеш іти зі мною. Можемо взяти навіть ще двох чи трьох. Але головне тут — принцип. Жодних геройських бійок з відкритим обличчям. Жодних штурмів із криками й биттям сокирою по щиту. У цього падлюччя немає честі. Зате є сила, що дозволяє змінювати людей і вбивати на відстані. Я кажу, що його треба вбити, а не перемогти. Ножем у спину, задушити уві сні, отруїти. Не йдеться про те, щоб здобути замок, а щоб прокрастися в нього. Уночі, непомітно. Тому йти може лише кілька людей. Як вовки. Ми будемо чаїтися й ховатися. Будемо, які ті привиди. А коли видасться відповідний момент, нападемо. І зникнемо.

— Якось не надто багато в цьому честі,— Атлейф стурбований. — Якось так... малодушно? Це взагалі достойно воїна?

— Це значно небезпечніше, ніж тобі здається, — відповідаю я. — Тут ідеться про... — Мені бракує слів. Результат... Наслідок... Або в їхній мові немає таких понять, або я не можу їх згадати. — Йдеться про те, щоб він був мертвий. Якнайшвидше і якнайпростіше. Тільки це має значення. Я думав, що можна буде спокійно зачекати до весни. Запланувати, приготуватися і йти, коли зійде сніг. Але тепер я бачу, що весною буде запізно.

— Здається, я розумію, що він має на увазі, — каже Ґрунальді. — Це як тоді, коли ми відбивали дітей. Нас було тільки четверо, а Зміїв дюжини дві. Вони сиділи замкнені в городищі, а все одно вдалося.

— Для цього потрібні різні речі, — кажу я поволі. — Це непросто. Треба вигадати спосіб, як кільком воїнам непомітно пробитися до самого серця зміїної землі. Треба вигадати, як ми можемо вбити Пісенника, перш ніж він нас побачить, і це має бути хороший спосіб. Тому я вже кілька днів розпитую про отрути, змішую дивні порошки й бавлюся драконячою олією. Його не так легко вбити. Попри те, що він божевільний.  А також потрібна хоча би мапа.

— Що таке «майпар»?

— Коли ви плаваєте морями, звідки ви знаєте, як потрапити саме в те місце?

— Є різні способи, — відповідає Айтлеф. — Як випливеш за Шпоркові острови, то суша має бути по ліву руку. А весною, коли Стріла сходить, то її наконечник повинен бути на дві долоні праворуч від бугшприта. По-різному. Але дорогу це стирсман має вивчити. Тому спершу він плаває з батьком чи кимось, хто знає шляхи. Як людина десь раз побувала, то й знову втрапить. По пам’яті.

Я хапаюся за голову й спираюся ліктями об стіл. Народ мореплавців...

— Мапа — це малюнок, — кажу я чітко й дуже повільно. — Зроблений на шкірі, полотні чи чомусь такому. Це намальована країна, так, як би її бачив птах у польоті, тільки все маленьке, щоб повністю помістилося на шматку полотна. Малюють ліси, гори, дороги і ріки. Погляньте, — я можу палець у пиві і соваю по стільниці. — Це берег озера, це Драґоріна, а цей шматок хліба — це наше поселення. Річка пливе якось так, тут оті поєднані озера, тут халупа того, який повісився, а там, де сидить Атлейф, знаходиться північ, а також порт Зміїна Горлянка. Розумієте? Мала!

Атлейф дивиться на стіл остовпіло, ніби сподівається раптом побачити на ньому порт.

— Там, де він сидить, це схід, — обурюється Ґрунальді. — Північ тут.

— На мапі! На цьому малюнку північ малюють угорі, південь унизу і так далі. Розумієш?

— Розумію. А нащо тобі цей малюнок?

— Щоб знайти шлях, зокрема й туди, де я ніколи не був. Щоб знати, де я і куди тепер іти. Перевіряєш, де північ, потім перевертаєш собі мапу так, щоб її сторони були там, де вони є насправді, і вже бачиш. Тут, скажімо, ця гора, значить, за нею струмок, і так далі.

— Ну, добре, але як ти намалюєш гору на шматку шкіри? Шкіра пласка, а гора випукла.

— Може, її зробити з чогось і приліпити? — обережно пропонує Атлейф.

Тяжко воно дається.

— Дайте мені шматок вугілля, — кажу. — Погляньте на той патик і цей спис. Бачите його довжину? Зверніть увагу: пропорції.

— Пройпперсейн... — повторює Атлейф Кремінний Кінь набожним тоном.

Справді тяжко.

Я навідуюсь у зброярню і шукаю натхнення серед убивчого залізяччя різноманітних форм і розмірів. Сокири, мечі, списи і сулиці. Однак немає нічого, що могло би замінити мій меч. Мій досконалий шінобі кен фірми «Нордланд», якого носить, коли вірити снам, якийсь смаркач, що клеїть із себе великого героя.

Тож я повертаюся до ковалів і прошу викувати різні речі. У мене з собою малюнки, які їх дуже зацікавили, але не надто допомогли. Тому я описую, як умію, а потім знову сідаю десь на каменях, дивлюся на озеро, шукаючи натхнення і пестячи в руках свою ні на що не придатну гаківницю. У мене залишається запас чогось, що має такий склад, як порох, пахне, як порох, і виглядає, як порох, тільки от не має сили. Горить надто повільно. Ми робили чорний порох у замку Даркмур. Так, про всяк випадок. Я чудово це пам’ятаю і знаю, що він має спрацювати, але він не спрацьовує.

Я провів ще кілька експериментів на самоті з різними дозами й результат щоразу був схожий. Куля криво летіла на якісь п’ятдесят метрів і за нею без проблем можна було прослідкувати поглядом. Рогатка в порівнянні з моєю гаківницею — це справжня смертельна зброя.

Принаймні я поремонтував собі лук.

Я востаннє набиваю гаківницю і стріляю в озеро. Бачу, як снаряд скаче по хвилях, як качка.

А потім сиджу на скелі з люлькою в зубах і дивлюся на сяючу сталеву воду, шукаючи натхнення.

— Колись я це вже бачив, — озивається знайомий скрипучий голос. — Не спрацює.

Я нервово зриваюся й дивлюся на нього. Він не міг зненацька вирости зі снігу разом зі своїм візком і чудернацьким віслюком, схожим на покруч окапі з жирафою. І я не вірю, що він зміг до мене підкрастися.

— Ти вже бачив гаківницю, Вороняча Тінь? — питаю уїдливо.

— Та як не назви — один чорт. Подумай, що би трапилося, якби тобі вдалося? За якийсь час усі б ходили з такими трубками. До сраки мужність, вправність і розум. Владу захопив би той, у кого більше труб, більше цієї чорної пудри і більше кульок. Або той, хто робить їх швидше. Коли кожен ідіот має зброю, здатну завалити всіх, невдовзі світом починають правити дурні. Подумай про це, Той, Хто Спить У Дереві.

— Сильно мені допоможе твоє базікання, коли світом починають правити шаленці, яким досить клацнути пальцями, щоби мати пісні богів.

— Такий шлях навпростець теж не допоможе. Може, тобі стане легше, якщо я скажу, що ця пудра колись діяла інакше й накликала мертвий сніг. Тоді це побачили боги, і тепер їхні пісні завжди злітаються туди, де хтось змішує вугілля з селітрою. Так кажуть старі небилиці. Є речі, яким не дозволять спрацювати, бо так краще. Їх немає в пісні людей, тож люди не можуть ними орудувати. Іноді тому, що не спроможні, а іноді тому, що це приносить більше шкоди, ніж користі.

— То я можу піти й кинути в нього списом чи спробувати прокрастися з мечем у його спальню, або ж ми сідаємо й чекаємо наслідків. Війна богів або мертвий сніг. На вибір.

— Це Пісенник. Убий його піснею богів.

Я тільки пирхаю і спльовую під ноги. Навіть говорити немає сенсу.

— Дуже смішно. Спробую засліпити його своєю магічною вправністю.

— Надто швидко ти падаєш духом, Той, Хто Спить У Дереві. Я приїхав, щоб дещо тобі продати.

— Ці твої штучки справді діють?

— Ця — точно, — він показує мені якусь безформну палку, схожу на шматок червоного бордюру.

— І що це таке?

— Ти прекрасно знаєш цю річ. Це Спис Бовдурів.

— Той самий? Чому він так виглядає?

— Він потужний. Я замкнув його у випаленій глині, щоб захистити від розуму тих, хто не знає пісень богів. У ньому повно сили урочища.

— Ти знаєш, у чому полягає його сила?

— Трохи перевіряв, трохи здогадуюсь. Це зброя проти Пісенників. Видно, він добряче тебе злякався, якщо взявся за цей спис. Він зробив його на той випадок, якби мусив протистояти такому ж могутньому Пісеннику, як він сам.

— Як це працює?

— Вбиває.

Я нагороджую Воронячу Тінь важким поглядом. Уже почав простягати в його бік сулію з медом, але зупиняю руку.

— Убиває? — ціджу уїдливо. — Справді?

Він стенає плечима.

— Ти питав, як працює. Це спис. Нічого дурнішого ти не міг запитати? Не знаєш, як працює спис?

— Я питав, чим він відрізняється від звичайного. Так важко зрозуміти, що я питаю?

— Він відчуває силу урочища. Його тягне до неї. Як вовка тягне на запах крові.

— Значить, коли Пісенник кине його в повітря, він повернеться і простромить його?

— Ні. Все ж той, хто його робив, не такий бовдур. Він шукає попереду. Насупроти наконечника. Достатньо жбурнути ним у Пісенника і все. Навіть якщо кинеш слабенько, полетить, як стріла. Навіть якщо Дієвець почне втікати, Спис Бовдурів і так його наздожене. Помчить за ним і прошиє.

Він надпиває з сулії, передає мені спис. Я протираю горлечко рукавом і також потягую ковток. Мед теплою хвилею стікає у шлунок і проганяє звідти холод.

— Звідки ти так добре знаєш, як це працює, Вороняча Тінь?

Він хитро всміхається.

— Бо я вбив Того, Хто Діє. Хотів випробувати спис і принагідно завершити давню справу.

Мене охоплюють сумніви.

— Ти знаєш, як звали того Пісенника? Як він виглядав?

— Не переймайся, — відповідає він. — Це не був один із тих, кого ти шукаєш. Я знав його з давніх-давен.

Ми мовчимо, я пихкаю люлькою і дивлюся на Спис Бовдурів.

— Як близько треба підійти?

— Мені відомо, що він діє на Пісенника, якщо ти можеш його розгледіти. Може, й на більшій відстані, але я не пробував. Точно не варто кидати списом звідси й очікувати, що він полетить на Скляні Верхів’я. Він має побачити свою ціль. А може, й ти маєш, хтозна. Але коли долетить... — він задоволено примружує очі й прицмокує. — ...Валить, як таран. Проникає крізь будь-яку кольчугу й панцир. Простромлює...

— Знаю, — перебиваю його, радше сухо. Він злорадно сміється.

— Якщо спис такий цінний, чому він його не забрав собі?

— Ти не знаєш?

— Бо я був деревом? Він хотів, щоб спис убив мене, якби хтось зняв закляття?

Тінь крутить головою.

— Він думав, що ти справжній Пісенник. Боявся, що ти сам знімеш чари. Тому відправив своїх людей у гори й велів шукати Дерево. Щоб забрати спис і спалити тебе, поки ти дерев’яний. Той, хто знайшов би, мав отримати п’ятьох юних рабинь, баняк золота і тиждень в Саду насолод.

— Як це: шукати? Він дурний чи що? Як далеко я відійшов би, пробитий наскрізь і перетворюючись на дерево?

— Ну ти й тупий. Ти пам’ятаєш, де він у тебе влучив? Пригадуєш Ображену вершину?

— Що?

— Ображену вершину! Гола дівчина, яка образилася і плаче. Велика гора із цицьками, як льодовики! Треба бути сліпим, щоб...

— Пригадую. Назви не знав...

— А ти бачив її, коли прокинувся, коли видерся зі стовбура?

...дві вершини в тумані, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи. Рвані лінії гір, затягнуті сизуватим опаром. Видимі здалеку дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби до них приклав руку майстер бонсай... Але жодного сліду Скам’янілих Чудес чи Згорьованої Дівчини.

— Тоді звідки я там узявся?

— Значить, ти таки Пісенник, тільки несвідомий. А ця крихітка, — він махає списом всередині керамічного зліпка, — аж важка від сили урочища. Ти конав, хотів забратися звідти, тож тебе перенесло. Не питай, як. Ти зник у нього з-перед очей. Пропав. Він знав, що ти слабкий і далеко тебе не відкинуло, тож ти мав бути десь у його горах, але не знав, де.

Я ставлю сулію.

— Значить, він і переносити може?

— Не спис! — горлає він знервовано. — Що за баран! Не спис сам собою, а сила урочища! Ти зможеш це повторити без леза в животі?

— Не знаю, — кажу. — Добре, що ти за нього хочеш?

— Я — крамар. Хочу п’ять ґвіхтів.

— Ну ні. Здурів?

— Аакен платить цілий баняк золота. Я вже мовчу про інше.

— Секундочку. Спис і так був мій. Ти у мене його відібрав.

— Я ж тобі заплатив!

— Заплатив?! Ти кинув мені в обличчя якийсь гнилий тельбух! Хочеш, зараз так само тобі заплачу!

— Це був гриб із урочища! З купою сили. Те, що тобі найбільше тоді було потрібне! Чи ти волів би золото? Знаєш, скільки Пісенники зараз платять за дрібку пісні богів? Крихточку?! Урочища мертві! Порожні!

Я вибиваю люльку об камінь.

— У мене залишилися ще якісь гроші в торбах. У садибі. Ідеш зі мною чи почекаєш?

— Почекаю. У мене на возі цінні речі.

* * *

У переповненій людьми садибі важко було знайти відповідну залу. Велику, не надто захламлену й таку, якої ніхто не використовує як тимчасову спальню. Він велів зачинити важкі віконниці, ще й запнув завіси й погасив вогонь у каміні.

На подвір’ї зібрався чималий натовп. Анонсований Драккайненом турнір розганяв зимову нудьгу й обіцяв гарну розвагу.

— Правила прості, — кричав Вуко з дерев’яного клуатра над двориком. — У мене на шиї амулет. Камінь на ремені. Я сиджу сам у темній залі, спиною до дверей. При мені тільки дерев’яний меч і ніж, як для дітей. Хто хоче йти зі мною в похід, мусить спершу зайти в передпокій, озброїтися таким самим ножем і мечем з дерева, а потім зайти в залу й відібрати в мене амулет. Не має значення, як. У мене п’ять таких каменів і я візьму з собою п’ятьох людей, які їх здобудуть. Не можна використовувати іншу зброю, крім дерев’яної, що лежить у передпокої. Я не хочу, щоб із кимось щось сталося. Зараз я туди зайду й чекатиму. І застерігаю: там темно. Хай щастить.

Він зачинив двері до передпокою, а потім зайшов у залу. Пересунув одну з лавок і поставив її навпроти входу, попереносив залізні лампи на триногах у випадкові місця, розтягнув шнур низько над підлогою, десь розбив об долівку кілька глиняних горщиків. Де-не-де на балках розвісив дзвоники, які узяв у стайні, а також порожній казан, в який повкладав металеві кубки й глеки.

Зрештою пішов на інший кінець зали, сів на столі й поклав дерев’яний меч на коліна. Констатував, що все готове, тож линув собі мірку пива до олив’яного кубка.

— Це ж просто! Ви не встигнете дорахувати до ста, як я вийду звідти з амулетом, — кричав хтось за дверима. — Зараз побачите! Спробуйте, хто годен зробити це швидше, ніж Ґйолгад Кам’яний Вовк!

— Це буде довгий день, — сказала Цифрал. — Але й тобі буде корисно трохи порухатися.

В абсолютній темряві зали обережно скрипнули двері.

Ґйолгад справді вийшов за рекордний час. Уболівальники не дорахували навіть до дев’яноста. Вийшов без амулета, але й без дерев’яної зброї, обома руками тримаючись за тім’я. Не хотів ні з ким говорити, поки не приліг на лаву, згорнувшись клубочком, і лише звідти слабким голосом попросив принести йому снігу.

Сутеніло, коли Драккайнен знову з’явився на клуатрі. Накульгував на одну ногу, мав явно підбите око, гулю на чолі й закривавлені здерті кісточки на обох кулаках.

— У мене було п’ять амулетів, — закричав він, — і всі п’ять у мене відібрали. Вітаю переможців. Вибачте, але побачимося тепер за сніданком. Мені треба в лазню, а потім лягти в ліжко. Недобре мені, видно, мене злегка зачепило. І ще я трішки втомився.

Натовп покалічених потовчених людей, прикладаючи до облич жмені просяклого кров’ю снігу чи обмотуючись ганчір’ям, вислухав його мовчки і розійшовся.

Того вечора всі повкладалися раніше.

* * *

— Ґрунальді... — кажу, побачивши камінець, що лежить перед моєю тарілкою, і рефлекторно торкаюся опухлої вилиці. — Я тебе одразу впізнав.

Ґрунальді, стогнучи, втискається за лаву і в розпачі роззирається по столу в пошуках чогось м’якого, що не треба особливо кусати.

— Сиру?

Він люб’язно мені дякує, розминає сир у мисці й заливає пивом.

— Ґрюнф... Ти зчинив страшенний галас, але тобі й так вдалося.

— Я це навмисно, — відповідає він. — Хотів розгойдати все те залізяччя, щоб ти не чув, де я.

— Спалле. Вітаю. Ти добре рухаєшся у темряві, тебе майже не було чути. Якийсь час я думав, що ти взагалі не зайшов.

На стіл упав черговий амулет.

— Я — Варфнір Що Збігає Схилом.

— Це ти ходив так обережно, намацуючи мечем? Добре б’єшся.

— Він тут у нас найкращий у двобоях, — набундючено підказує Ґрунальді. — Він жив у моїй садибі.

— А де п’ятий?

— Тут!

Ми всі замовкаємо й дивимося здивовано. Ґрунальді хитає головою й наливає собі пива.

— Так, це я! Сильфана Полум’яне Слово. Соромно вам?

— Хочеш іти з нами? — питає Ґрюнф невпевнено.

— А що, думаєш, не годжуся? Що я з тих дівчат, які весь час нитимуть? Що втомлюся, злякаюсь або розплачусь? Я здобула амулет чи як?

— Здобула, — визнаю я. — Такі правила.

— А ти дурний чи що? Не розібрав, що це баба?

— Було темно, — пояснюю. — До того ж, вона молодець. Зайшла тихо, як мишка, а потім причаїлась і змусила мене, щоб це я її шукав. Знає, як використати свою в’юнкість і спритність. Їй зовсім не треба бути від мене швидшою і сильнішою. Врізала мені поміж очі казаном, який я ж туди і повісив. Розгойдала його, а потім приманила мене так, щоб мені прилетіло. Якби я не прикрився... Це було добре. Тільки що на це скаже Атлейф?

— Я вже не дитина й не мушу запитувати думку братика, — відрізала Сильфана.

— Стирсмана Людей Вогню, жінко, — злиться Ґрунальді. — Я проходив це десятки разів. У різних морських походах і інших справах, бо моя друга жінка така ж, як і ти. Я не кажу, що ти менш вправна, ніж мужі, яким Ульф порахував кісточки, бо видно, що ні. Ти здобула амулет, розбила йому лоб, а він спромігся лише підбити тобі око й прикластися до того, що ти якось дивно сидиш. Багато хто не впорався. Справа в іншому. Ми йдемо вбити Пісенника. Якщо вдасться, і тільки це має значення. Може, ми всі загинемо, а може, тільки половина. Це не так важливо, аби лиш помер триклятий король Зміїв, бо тоді, можливо, світ не закінчиться. У чоловічому гроні ми це приймаємо. Можемо витримати, коли хтось із нас помирає, хоч нам і важко. Але ми не впораємося, якщо ти будеш між нами. Убивство Пісенника вже не буде найважливішим. Найважливіше буде, щоби ти повернулася живою. Навіть якщо ми провалимо завдання. Ми, Люди Вогню, захищаємо своїх і нічого не можемо з цим зробити. Зараз ми можемо вдавати, що ти народжена для заліза й війни, як кожен із нас. Але коли поллється кров, ми будемо думати тільки про тебе. Так уже повелося. Це не все. Ти будеш геройствувати. А ми не поступатимемось, будемо геройствувати перед тобою. І зрештою закохаємося в тебе. Поглянь на Ульфа! Ти тільки на нього поглянь! Як він нас поведе, якщо ти будеш між нами? Йому треба буде витиснути з нас усі сили, а я вже бачу, що він думатиме тільки про те, чи та твоя худа срака суха, чи тобі тепло і чи нічого тобі не загрожує. Чи ти сліпа, жінко?

Западає важка тиша.

Мені здається, що я червонію, й доводиться боротися з бажанням розбити Ґрунальді його руду голову.

Варфнір заклопотано відкашлюється й зазирає у глек, Ґрюнф з неймовірною ретельністю вивчає шматок печеного м’яса у своїй руці.

— Це Ульф поведе нас у похід, тому я хочу знати, що він про це думає, — каже Сильфана і зміряє мене уважним поглядом сарнячих очей.

— Ми не битися йдемо. Ми йдемо прокрастися й убити, а це значно важче. Для всіх нас. Але те, що каже Ґрунальді, — це правда. Я знаю, що ти впораєшся. Але не знаю, чи ми впораємося. Скажу так: ти — сестра стирсмана. Думаєш, Атлейф не хотів іти? Ми сварилися весь вечір. Він зрозумів, що потрібен Людям Вогню. Тому навіть не зайшов у темну кімнату, бо хтось мусить бути тут разом із ними. Те саме стосується й тебе. Що буде, якщо він загине?

— Люди Вогню оберуть собі нового стирсмана, — невпевнено відповідає дівчина.

— Колись. Коли зможуть порадитися. А тим часом це його сестра муситиме їх повести. Стирсман вирішить. Якщо Атлейф погодиться, можеш іти.

— Ти не відповів, що сам про це думаєш.

— Бо зараз той час, коли треба вбити короля Зміїв. Більше нічого не має значення. Зокрема те, що я думаю про такі справи. Скажу так: я хочу, щоби ти була жива, Сильфано. Якщо ти підеш із нами, я не знаю, чи так буде. Я хочу повернутись і знову побачити, як ти танцюєш із вогнем.

Потім я виходжу на клуатр, запалюю люльку і дивлюся на подвір’я, на якому крутиться купа людей. Садиба велика, але перед загрозою нападу Зміїв вона дослівно розходиться по швах. До нужників і лазні вічні черги, важко підрахувати, чи вистачить запасів, попри те, що всі привезли стільки, скільки можливо було навантажити. Я намагаюсь зосередитися на плані, що набуває чіткості в моїй голові, але мені якось важко на серці. Ґрунальді може бути в чомусь правий. Коли в повітрі зависла ймовірність, що Полум’яне Слово, сарноподібна дівчина, піде з нами, я вже починаю коригувати план, бо він здається надто ризикованим.

Вона звідкілясь з’являється у коридорі й безцеремонно запихає мене до якоїсь кімнатки, де сидять якісь жінки, мабуть невільниці, і шиють. Шиють одяг і хутра, які я замовив.

— Ідіть звідси! — фиркає на них.

Ми залишаємося самі. Її рука лежить на моїх грудях, стискаючи двома пальцями полу каптана, ніби вона боїться, що я від неї чкурну.

— Я хочу знати, що ти про це міркуєш, коли не мусиш думати, що хтось інший почує. Скажи мені: «Сильфано, йди зі мною» або «Сильфано, залишся вдома». Це просто.

— Сильфано, — кажу, — залишся там, де я знайду тебе живою, якщо виживу сам.

Вона злегка мене відпихає.

— Добре, залишуся. Але тільки тому, що ти так сказав. Навіть не намагайся загинути. Ти мусиш повернутися.

— Сильфано... Я тобі в дідусі годжуся.

Вона порскає зі сміху й береться за боки.

— Схоже на те, що я дурепа?!

Я зітхаю.

Наступна розмова віч-на-віч відбувається з Атлейфом. Цього разу в зброярні, де я на великому дубовому столі розкладаю смертоносні шматки заліза.

— Моя сестра... — каже Атлейф. Я стискаю зуби. Ще один буде мене сватати? — Наробила галасу, а тепер ходить якась весела. Піди її зрозумій.

— Стирсмане... Я велів їй лишатися вдома, хоч вона й хотіла йти, як і ти. Не знаю, чому вона радіє.

— Саме тому, що ти щось їй велів. Вона вперта. Як щось заб’є собі в голову... Ульфе, в мене залишилася тільки вона. Батько загинув у заморському поході, а матір убили Змії, коли вона захищала нашу землю. Коли я почув, що Сильфана збирається йти з тобою...

— Вона сказала, що залишається. Не варто перейматися.

— Я не про це. Я хотів, щоб вона пішла.

— В сенсі?! — Я ховаю ніж у піхви й пильно придивляюся до Кремінного Коня.

— Можливо, з тієї ж причини, чому ти хочеш, щоб вона залишилася. Я думав, що з тобою їй буде безпечніше. Якщо Змії рушать на нас тими піснями й дивами, можливо, нам доведеться відступати на північ.

— Якщо Змії рушать, це означатиме, що ми мертві.

— Не обов’язково. Ви можете провалитися, але все одно виживете. Я в це вірю. Але й сам не знаю... Я думав, що ти зможеш її захистити.

— Я збираюся туди, де важко хоч когось захистити.

Я розкладаю на столі все спорядження, яке мені вдалося зібрати. Скрутень мотузки для кожного. На одному кінці кожного відрізка карабін із моїх запасів, на другому — петля. Мій лук і чотири інші, також короткі й компактні. Вони не змогли скопіювати мого, але виявилось, що у них є пристойні малі луки, схожі на монгольські, які вони возять на кораблях. Залізні пірамідки з шипами тецубічі. Якщо кидати їх позад себе, коли тікаєш, одне з лез завжди стирчатиме вертикально вгору, а водночас їх можна безпечно носити, вклавши одне в інше. Їх, як і зірочки для метання, мені викували невисокі сповідувачі ковальства з пагорба. Мечі. Ми їх годинами вибирали, кожен для себе. Мої нові леза — два ідентичні палаші з напівзакритим руків’ям, на яких я щодня по три години тренуюся. Плетені з ременів гароти, ножі, фляги, чашки, мисочки, цілий стос харчових запасів. Усе висококалорійне й концентроване. Сири, які в них цілком пристойні, сушене копчене м’ясо, випічка, щось схоже на кекс, який можна їсти кільканадцять днів. Я простежив, щоб він був солодкий, напханий горіхами й провареними в меді фруктами. На щастя, на відміну від інших моїх винаходів, цей виявився для них зрозумілим, і я не мушу нічого пояснювати. Вони по пів життя проводять на кораблях і харчі, які можна зберігати довго, це їхня буденність.

Я попросив пошити для коней довгі попони, з одного боку білі, а зсередини коричневі, а також полотняні штани й каптани, які ми вдягнемо на хутряні кальсони й анораки. До цього ще окремі каптури, що дозволяють закрити все обличчя. Накладки на рукавиці й черевики з шипами текаґі, щоб лізти по стінах. Сакви й упряж, щоб усе це можна було нести при собі. Упродовж кількох тижнів кожен, хто вміє шити одяг і шкіру, мав через мене роботу. У нас є купа спорядження, а в першу чергу — Спис Бовдурів. Замурований у глину, ще й прикритий шкіряним футляром.

Відколи у нас є екіпірування, я щодня велю своїм асасинам вдягати все це на себе й ганяю їх у снігу навколо озера. Ночами ми вибираємося й вирізаємо невеликі банди Зміїв, що таборуються на краю лісу чи крутяться околицями. Потім я безжалісно вчу своїх спільників мові жестів і метанню сюрикенами.

Сам ходжу на берег озера, де одноокий карлик жбурляє в мене камінням і прокляттями.

— Ще раз! — горлає він. — Зберися, ти, тупий пень! Ти тільки марнуєш рештки пісні. Співай про щит! Про щит!

Тож я збираюся, візуалізую, хоч і не багато від цього толку. Каміння боляче товче мені голову й груди, але щита немає. Принаймні переважно. Іноді мені вдається відбити камінь у повітрі, але я не бачу закономірності.

Однак наука Воронячої Тіні не зовсім марна.

— Ти маєш точно знати, що має зробити пісня. Точно. Що, з ким, коли і де. Уяви собі, що вона ніби порошок, якого тобі має вистачити. Як сіль. Додаєш до супу дрібку і весь суп стає солоним. Тільки пісня богів — це така сіль, що може все. Ну, майже все. Тільки от дрібки вистачить на казан, але вона точно не посолить озера, розумієш? Скажімо, ти солиш щось піснею богів: всипаєш у суп і думаєш про солоний смак. Однак якщо ти помилишся й почнеш думати про гіркоту чи солодкий пундик, увесь суп можна викидати.

Я проглядаю його товари й шукаю щось корисне, але більшість предметів непридатна до використання.

Пісень богів у чистому вигляді чи чогось зараженого силою урочища немає взагалі.

— Ти купив спис, — каже Тінь. — Використай його.

У поселенні надто людно й гамірно. Якби не рідкісні моменти тиші якогось вечора, я б ніколи її не почув.

Спершу я не звертаю уваги на звуки, що монотонно лунають з-за якихось дверей. Аж поки не усвідомлюю, що чую англійські слова, і мені раптом стає холодно.

Я відчиняю двері з таким відчуттям, ніби зараз маю зомліти.

Дівчинка сидить на чомусь, що нагадує кросна, і пряде. На ній роздерта сукня, вся у клаптях, крізь дірки на тілі видно криваві сліди від нігтів. Я бачу, як вона механічно киває головою і дуже швидко говорить англійською з дивним незграбним акцентом. Особливо вражає можливість впливу свідомості на аспекти дійсності, які в давній системі сприйняття підлягали тиранії матеріалістичного інтелектуалізму, а в новому світі мусять поступитися неінтелективному використанню креативної свідомості. Завдяки елімінації аспектів, що стосуються міфів матеріалізованої об’єктивації дійсності, а також і археокультури, пов’язаної із самоствореними поняттями так званої етики, і прив’язці до індивідуалізації особистості, можливо буде досягнути етапу креативної суперсвідомості, що повною мірою впливатиме на матеріальну базу дійсності й буде здатна її цілковито змінити в креативно-мистецькому акті, де ці акти стануть цілком автономними фізичними сутностями. Цей світ становить остаточний об’єктивний доказ неіснування об’єктивізованих матеріалістично сутностей і можливостей як формування живих сутностей, так і творення нових відповідно до стану суперсвідомості. Подальшою метою було б таке формування суспільної маси, щоб визволити її з археокультурних псевдообмежень, починаючи від залежності від оцінювання і закінчуючи відмовою від концентрування на міфі існування окремої індивідуальної самосвідомості. Завдяки цьому на наступному етапі буде можливо створити суспільну масу, здатну досягати єдності в суперсвідомості та вступати в спільні акти креації...

Я хапаю дівчинку за плече і англійське бубніння раптом обривається на півслові. Вона підводить до мене щуроподібне лице, сичить: «Падаль!» і її худа ручка з закривавленими пальцями шмигає в мій бік. Я ухиляюся, тож вона зламаними нігтями розпорює власні груди.

Це дівчинка-краб. Я її знаю.

Я сам її урятував.

— Бідненька, зовсім несповна розуму, — кричить якась жінка, заходячи в кімнатку, і хапає дівчинку за руки. — Ґрунальді знайшов її в лісі. Цілком поїхала. Щось каже, але ніхто бідаку не розуміє.

— Я розумію, — відповідаю стишеним голосом. — Це не вона поїхала, а Ван Дікен.

І він саме пише книжку.

* * *

— На що ти дивишся? — запитала Цифрал.

Драккайнен ошелешено сидів на підлозі своєї кімнатки і з ненормальним зацікавленням на обличчі розглядав свою стару осінню куртку, пошиту Синьєю і Сильґою десь у горах в неіснуючій хаті.

— Придивись, — буркнув він. — У кишені за пазухою був згорточок із ягодами. Тепер уся куртка, згорток, навіть болото, яким вона була вимащена, почали світитися. Все просякло піснею богів! У мене є магічна куртка, Цифрал. Це як радіація. Можна помітити щось збагачене піснею богів у бочку і через трохи часу в тебе буде повна бочка магічної рідини. Принаймні, я так думаю. Можливо це означає, що воно поводиться, як мікроорганізми.

— Що ти збираєшся з цим робити?

— Очистити куртку, — відповів Вуко. — А потім у воду вкинути ще й ягідку.

— Вороняча Тінь, — урочисто почав Драккайнен, подаючи карликові солідне барильце, — можеш мені раз відповісти на запитання без викручувань, кепкування і дурощів?

— Якщо знатиму відповідь і якщо на твоє запитання можливо відповісти. Мені повісити Наконечник Правди?

— Objesi sebe ovo na kurcu, — сказав Драккайнен. — Як можна перенестися кудись піснею богів? Кудись далеко. Зникнути тут і з’явитися деінде? Я знаю, що це можливо.

— Можливо, але важко. Тобі потрібна сила урочища. І то багато. Ти мусиш дати її землі, на якій стоїш. Окрім цього, те місце ти мав би бачити перед очима до останньої травинки й камінця. Мав би знати там кожен клаптик землі під своїми ногами. Так добре, щоб, заплющивши очі, побачити все, як живе. Ну, і мав би хотіти там опинитися. Ніхто так добре не знає жодного місця. Звичайного спогаду, що ти там був, недостатньо. Одна помилка — і тебе рознесе на шматки. Ти перенесешся, але водночас на всі сторони. Пісня богів не зрозуміє, куди тобі треба.

— А я можу перенестися на коні? В одязі? Озброєний?

— Так. Якщо вже тобі вдасться, то з усім, до чого ти торкаєшся.

— А якби я схопив тебе? Ми б обидва перенеслися?

— Може. Якби я був Пісенником, знав, що відбувається, і пам’ятав, що не можна ні про що думати. Звичайна людина злякається і сфальшивить ноту пісні богів. І все. Але не думай про це. Те, що ти пам’ятаєш якесь місце, бо там був, — це замало. Сильно замало. Розлетишся.

— Барильце твоє, Вороняча Тінь. Я б іще щось у тебе купив. Покажи того свого воза. Особливо трави.

Тінь вищирився в найблудливішій своїй посмішці.

— Хочеш, щоб дівка тебе слухалась?

Розділ 10.

Ерг окраїни світу

Сувора ненька, пустеля,

коханка з країни примар.

Твоє чорне серце, Королево,

ховає дюн піщаний погар.

Кебірийська казка

Уперед нам іти, треба йти!

Шляхом солі йти, треба йти!

Білий килим днів, килим днів!

Нам пряде пісок споконвік!

Ще лиш ніч одна, ще лиш три!

На зорі солоній сльози солоні втри!

Шкіру палить жар, з неба жар!

Надить очі чар пустельних примар!

Хто помре серед дюн, у піску!

Марою стане — втратить душу людську!

Шляхом сонця йти, треба йти!

Уперед іти, нам іти!

кебірийська пісня контрабандистів солі, оригінальна назва «Enda na, kayeé endána»

І так ми покинули останнє місто в Амітраї, де тисячі втікачів чекали на серпи ридванів і вістря «Зміїного» тимену. Ми виїхали з устеленого наметами передмістя оточені двома десятками великих озброєних кебірийців на бактріанах. Цього разу ніхто не водив за нами поглядом і не хапав за упряж, щоб жебрати їжі. Бандити за будь-яку ціну намагалися нас не бачити, відвертали голови чи підпирали замислено обличчя руками, щоб затулити очі. Утікачі навіть не намагалися до нас підійти.

Дорогою Н’Ґома змусив нас продати коней.

— Вони не виживуть у пісках, — сказав. — Поїдете на орніпантах. Тільки вони й бактріани спроможні вижити в ергу. Може, ще онагри. Коні злягли б через кілька днів.

Він відвів нас до того, хто забрав коней без балачок і заплатив золотом. По чотири диргами за коня. Це була хороша ціна, але ми не мали ілюзій, що вона зараз означала в Нагільґил. Коні йшли на забій. Перетворившись на смужки сухого м’яса, вони відповідатимуть своїй вартості в золоті. Попри це ми почувалися жахливо.

Бенкей переніс це найгірше. Він вислухав новини з нерухомим кам’яним обличчям, потім довго гладив свого коня по голові, тулився до нього, щось шепотів. Коли торговець підійшов до нього, вивідник зненацька одним рухом вихопив ножа і всадив коневі за вухом. Жест був швидкий, немов спалах. Тварина повалилася на коліна, ніби вражена блискавкою, а потім упала на бік. Бенкей ще присів на коліна біля нього, погладив його по храпу й пішов, не вимовивши і слова, із закривавленим ножем у руці. Проходячи повз, так штовхнув торговця плечем, що перекинув його на землю. Той підвівся, подивився вивіднику услід, але не осмілився щось сказати.

Бенкей навіть не хотів глянути на гроші, зрештою їх для нього забрав Шип. Гебзаґал сів віддалік на камені спиною до нас і не озивався, тільки дивився кудись у простір.

— Це амітрай, — пояснив Шип, ховаючи монети за пазуху. — Для нього кінь був, як брат. Він би не дозволив, щоб якийсь негідник дубасив цю тварину молотом чи підрізав їй горло. Навіть не підходьте до нього. Він пережив величезну втрату. Він має побути один.

Ще коли ми йшли до табору Н’Ґоми, попри натягнутий на обличчя каптур вивідника, я бачив, як Бенкей беззвучно плаче.

Табір Н’Ґоми знаходиться за кілька годин ходи від міста, у вузькому байраку, де протікав непоказний вузький струмок, не більший за цівку води, що дзюркотить із перекинутого глека, але й цього було достатньо, щоб на долі шуміли кущі й пальми.

Майже все дно яру було заставлене скринями й мішками, усюди крутилися кебірийці у коричневих і червоних пустельних плащах, ревли бактріани, поспіхом згорталися останні намети.

На цим усім періодично лунав страхітливий відгомін, що нагадував рев труби і завершувався ніби гуркотом важкого табірного воза, коли той іде по балках.

— Орніпанти, — пояснив Брус. — Ти колись їх бачив зблизька?

Я заперечив.

Я справді їх не бачив, і думка про те, що мені доведеться на одному з них їхати, сповнювала мене тривогою. Мені вже випало робити різні речі, але я не знав, чи впораюся з цим. Я мусив сісти на велетенського пустельного птаха, який може дзьобом убити скельного вовка.

Що ще я мав робити? Брус, звісно ж, справляв враження, ніби все вже бачив і їздив на всьому, що має ноги.

— Найбільш обережним треба бути, коли він підіймається, — мовив він. — Далі вже буде легше.

Коли ми йшли дном яру, ступаючи по камінню серед кущів і тернів, усе здавалося простим. Це війна. Треба буде їхати на орніпанті. Однак коли ми вийшли на кам’янистий пересип і я побачив одного з кебірийців, який проїхав перед нами на спині орніпанта зі списом у руці, мої ноги просто приросли до землі.

Кебіриєць сидів, як на даху дому, на висоті двох рослих чоловіків над землею, гачкуватий дзьоб птаха, в якому я би змістився на всю довжину, а може, навіть спромігся б сісти, здіймався ще вище. За сідлом у нього було щось на кшталт паланкіна, над яким на вигнутих прутах був розтягнений шкіряний дашок. На голову вищий від звичайного чоловіка вершник виглядав на птаху, як карлик.

Кебіриєць під’їхав до нас, великі трипальцеві лапи бахнули перед нами об гравій. Моя голова сягала, може, до коліна цього створіння, але точно не вище. Я нічого не сказав, але знав, що в мене тремтять ноги. Від заокруглених кігтів на пальцях до останнього, заглибленого в гравій заднього пазура завдовжки з ріг великого буйвола, стопа орніпанта розтягувалася на добрі чотири кроки.

Птах покачав головою, чудернацька упряж, що обплітала дзьоб, задзвонила застібками, після чого дзьоб розтулився й почулося глухе туркотіння, від якого задзвеніло в вухах. В лице війнув жахливий сморід, не схожий ні на що знане мені дотепер.

— Та кгаа! — крикнув кебіриєць, вдаряючи потвора по колінах кінчиком списа. — Ка кгаа!

Орніпант потоптався на місці, розкидаючи каміння завбільшки з великі плоди, смикнув головою і люто затуркотів. Товсті, як колони, ноги, склалися назад і птах неохоче сів на землю, прим’явши невеличке дерево. Мені здалося, що всипане гравієм дно байраку здригнулося.

Коли вершник почав злазити зі спини орніпанта, я ще помітив, що стремена в нього подвійні і складаються в драбинку. Інакше було б неможливо видертися на спину, що була як справжня, поросла шорстким палевим пір’ям,  гора.

Птах відкинув на спину голу шию завдовжки з рослого мужика, потім обернув голову набік, зиркаючи на мене великим, як таріль, очиськом. Зблиснула блакитнувата повіка. Я сковтнув слину.

— Це нескладно, він лише має знати, хто тут господар, — сказав кебіриєць, вручаючи мені списа. Я відступив на півкроку. — Інакше почне брикатися.

Я уявив собі, як орніпант брикається, і мені стало недобре.

— «Та кгаа» — сідати, «рагіі» — спокій, «мбайо» — бігти, «гайя» — вперед, «агіма» — швидше, «кусіта» — ліворуч, «гуме» — праворуч. Стій — «сіманґа» або «смііі»... — протараторив кебіриєць. — Це просто. Тепер зробимо коло. Сідай переді мною, покажу тобі, що робити списом. Просто. Запам’ятав?

На щастя, вперше я впав ще під час підйому, тому не сильно забився. Удруге полетів зі спини цього створіння, коли він рухався, і це виглядало так, ніби я рухнув із даху, але мені вдалося схопитися за сітку, що вкривала його боки, а потім потрапити ногою в стремено.

Це було найкоротше навчання у світі. До виходу залишалася, може, година, а я досі вчився пристібати величезне, але не надто важке сідло, і все повторював команди: «та кгаа, гайя, сіманґа...»

Коли птах вставав, слід було з усієї сили триматися великого відстовбурченого облука з ручками, але тут Брус помилявся. Коли тварина сідала, було ще гірше. Коли вона падала на коліна, у мене складалося враження, ніби я падав на свій зад з міського муру.

У таборі наростав хаос, на спини бактріанів складали й вішали останні скрині, починали розставляти тварин у довгу валку, одну за одною.

— Збираймося! — верещав Н’Ґома, його птах, що виглядав, як жива вежа, пройшов наді мною одним довгим кроком. — Аґіма, н’те!

Коли мені вдалося проїхати прямо кілька кроків, а потім повернутися, я пишався, ніби досягнув чогось неймовірного.

— Назад, вшиве пташище! — кричав Шип, люто вивертаючи списа, коли проїжджав повз мене на орніпанті, який явно трюхикав у бік Нагільґил.

Мені веліли їхати з правого боку каравану, ближче до голови, і триматися на третині відстані. Їхати рівно і не звертати. Це все.

Безкінечна валка крикливих бактріанів, людей і онагрів виходила з яру, а я дивився на це з птаха, немов із верхівки вежі.

Сідло, що охоплювало спину біля самої шиї створіння, було, в принципі, цілком зручним, особливо, коли я почав розуміти, що й для чого служить. Частина, що знаходилася переді мною, нагадувала кінське сідло, тільки дуже глибоке і з високим облуком спереду. Позаду, на спині, була широка лежанка, оббита шкірою й наповнена кінським волосом, з боків вона мала поручні і, мабуть, на ній можна було б спати, якби перемістити ноги вперед.

Мої речі звисали по боках орніпанта, але не було схоже, щоб він бодай зауважив якийсь тягар. У мене був бурдюк із водою і сумка з пригорщею м’ясних смужок і сушених фруктів. Дашок над головою відкидав тінь, можна було також опустити по боках запони.

Тільки от я не міг звикнути до ритму довгих пташиних кроків, які кидали мене з боку на бік, і я весь час мусив судомно триматися, щоб не впасти. Байрак іще не зник з наших очей, ще в ньому не показався й кінець каравану, а я вже відчував, що від напруги в мене зводить всі м’язи.

Ті кебірийці, які так само, як і ми, сідали на орніпантів, справляли враження, ніби їзда не вимагає від них навіть найменших зусиль. Вони напівлежали в паланкіні, схрестивши ноги на облуку, і ліниво керували птахом, ледь поводячи довгими віжками чи мляво штурхаючи його списом. Вони виглядали так, ніби керували бричкою, запряженою повільними онаграми, які самі знають, куди йти.

Я щомиті плутав команди, ремені сплутувались у моїх долонях, а спис ледь не випадав.

— Сподіваюся, ви краще б’єтеся, ніж погоните, — закричав хтось із вершників. — Бо нікудишній з вас був би конвой.

Я поглянув на нього понуро. Спітнілий, зболілий, я розпачливо намагався утриматися в сідлі. І навіть не мріяв про те, що залізти в паланкін, бо одразу б упав. У мене навіть не було часу, щоби щось йому відгаркнути.

Я гадав, що Нагель Зим — це безкінечне мертве море піску, тим часом ми їхали просто пустищем з купою скель, каміння, купин і якихось дерев, що росли то тут, то там. Це особливо не відрізнялося від степу, яким ми дісталися до міста.

Орніпанти йшли дуже швидко. Занадто швидко, бо один крок птаха — це кільканадцять людських, а треба було дотримуватися темпу достойної ходи бактріанів.

— Не виходь зі строю! — горлав хтось постійно.

— Рагіі... — прохрипів я, тягнучи віжки. Створіння обернуло гігантську голову, дивлячись на мене обурено.

Подорож через пустелю на спині величезного птаха — це щось, що триває вічність, коли ти її проживаєш, але запам’ятовується з цього небагато, ще менше можна буде про це розповісти.

В цій подорожі були тільки удари велетенських лап об землю, які я відчував усім хребтом, ніби мені давали копняка під зад, десь унизу пропливали скелі й кущі, з розжареного, ніби море ртуті, неба бив жар, мухи кружляли навколо обличчя й змія в’ючних тварин вилася в безкінечність.

Частина несла запаси їжі, води і кормів, частина — товсті прямокутні брили солі, запаковані і шкіряні мішки, частина — це якісь інші скрині й клунки. Тварини були навантажені так, що з-під багажу не було видно їхніх спин, а попри це вони йшли розмірено й без затримок, ніби геть не відчували ваги.

Хода тягнулася без кінця. Я відчував біль у хребті, стегнах, шиї і навіть у кожному пальці, що судомно стискали ремені поводів.

За якийсь час біль перестав мені аж так докучати, бо мене почало нудити. Сідло розгойдувалося не тільки з боку в бік, але й уперед і назад, птах із кожним кроком клював повітря попереду.

Після чергової безкінечності я виблював із сідла, але не міг дотягнутися до бурдюка з водою. Відчував, що якщо хоч трохи зміню позу, то зісковзну зі спини й скручу собі в’язи.

Птах крокував уперед, хтось постійно на мене кричав, що я вибиваюся зі строю, мій шлунок був, немов наповнений оцтом і зав’язаний вузлом, як стара ганчірка, сонце палило шкіру, навіть вітер нагадував радше дихання печі, і так без кінця і краю.

Без кінця.

Пам’ятаю, що в якийсь момент я вже точно знав, що не доживу до привалу.

Велика змія з людей і тварин вилася пустелею. На схід. На Ерг Окраїни Світу.

Туди, куди вела мене моя доля.

Пополудні я все ще поглядав на сонце, яке здавалося намертво приклеєним до небосхилу, ніби хотів силою перекотити його за горизонт.

Ми зупинилися на привал, лише коли воно було на відстані долоні від горизонту. Змія з тварин почала скручуватися в спіраль, бактріани ревіли, кебірийці вигукували команди. А ми їздили на птахах навколо, збиваючи клуби пилу. Це тривало цілу вічність.

Коли мені мені показали місце, і після довгої шарпанини мені вдалося змусити орніпанта сісти, я просто звалився з сідла в пісок. Дрижкі від напруги ноги не могли мене втримати, а в голові далі крутилося. Перед падінням я тільки встиг відстібнути бурдюк — ось і всі мої досягнення.

— Розсідлай його! — крикнув якийсь кебіриєць. — Ти маєш його нагодувати. Має знати, хто дає йому їсти.

Корм змішували в великих дерев’яних кадубах. Це була жовто-сіра глевка маса, що жахливо смерділа.

— Вони напаслися перед дорогою, — сказав кебіриєць, який мішав у діжці дерев’яним кийком. — Кожен ум’яв із три корови. Зараз їм не треба багато їсти й пити. Їм вистачить дурри з жиром, попелом, кров’ю й сушеними пацюками. Ліпи кульки. Великі, такі, як твоя голова. Притискай, вони не повинні розпадатися. Ще. На одного птаха береш три кулі. Подаєш у дзьоб на кінчику списа. Тільки обережно, він не повинен бачити всі кулі одночасно. І не дозволяй йому вставати.

Вода в пустелі тільки для пиття, і то її виділяють напрочуд ощадливо.

І так ти дізнаєшся, що значить не могти вмитися. Я був липкий від випаруваного поту, долоні були вкриті протухлим жиром і від мене на сто кроків несло смородом щурячих трупів.

Я нагодував чудовисько, подаючи смердючі делікатеси на кінчику списа і намагаючись не розсікти орніпанту голову, бо мене попередили, що тоді він «розсердиться». Птах поглинав кулі корму завбільшки з середній гарбуз цілими, примружуючи очі й задираючи дзьоб. Я бачив, як вони рухаються у нього вздовж стравоходу.

Лише знявши сідло, нагодувавши орніпанта й відклавши списа, я зміг повалитися на пісок у тіні власного паланкіна, і так довго лежав, як неживий. Я почувався так, ніби мене побили, потім надавали штурханів і на сам кінець протягнули по гравію.

— Можеш устати? — запитав Брус. — Ми розпалили багаття. Треба щось з’їсти.

Я перевалився на бік і підвівся, немов не до кінця воскреслий труп. У мене досі крутилося в голові.

Я пройшов за Брусом через табір, що складався практично з самих кебірийців, чуючи чужу мову й дикий спів, що долинав від інших вогнищ, і дивлячись, як навколо поприсідали чудернацькі створіння. Я почувався химерно чужим, і лише тут до мене дійшло, який я самотній.

Тому підійшовши до тліючих пляцків сухого гною, що вдавали з себе вогнище, навколо якого сиділи мої люди, я відчув себе так, ніби знайшов родину. Н’Деле мовчки подав мені миску свіжого відвару, в одному казанці булькотів рідкий, пекельно гострий гишмиш, у другому парувало пюре з дурри. Іншого посуду не було. Треба було набрати трохи дурри зі спільної миски, вмочити її в соус і відправляти до рота. Я витер долоні піском, але вони тільки вкрилися наліпленим пилом і продовжували смердіти.

— Доброго вечора, — люб’язно сказав якийсь незнайомий мені кебіриєць, подаючи нам бурдюк. — Н’ямбе Н’Ґома надсилає конвою пальмове вино. Н’ямбе Н’Ґома переживає за хлопця. Каже, що він може не вижити. Звідси ще можна повернутися. Н’ямбе Н’Ґома готовий в такому разі продати йому одного бактріани.

— Дякуємо, — відказав Брус. — Скажи н’ямбе Н’Ґомі, що хлопець не може повернутися. Ніхто з нас не може. Ми підемо з вами аж за ерг. Мосу кандо!

— Олімвенґа усурі, — зітхнув прибулий. — Якщо так, н’ямбе Н’Ґома каже, щоб я допоміг хлопцеві голками. Це забере втому й допоможе йому відпочити. Я також можу усунути нудоту. Чотири голки — і він буде, як новий.

Я скам’янів. Кулька дурри в соусі раптом застрягла мені в горлі, ніби виросла завбільшки з мою голову.

— Дякуємо, — сказав Брус спокійно. — Але хлопець не може лікуватися голками. Подякуй н’ямбе Н’Ґомі за турботу, але так має бути.

— Шкода, що ви так боїтеся голок, — мовив Н’Деле, коли той схилився і пішов. — Це справді допомагає. Пам’ятаю, як колись...

Сніп штурхнув його по нозі, розливаючи його відвар, і зробив кілька швидких жестів. Аліґенде замовчав і опустив голову, ніби від сорому. Хтось подав мені бурдюк із вином.

Перед тим, як піти спати, я побачив, що Брус сидить самотньо на скелі біля самого табору і вдивляється в нічне небо. Я підійшов до нього якомога тихіше, але він, як завжди, озвався, ніби мав очі на потилиці і знав, що я стою за ним.

— Курю люльку й дивлюся на захід. Туди, звідки ми прийшли. Усе в порядку.

— Нам вдалося. Ми покинули країну, як і мало бути, — сказав я. — Залишилося ще трохи вина.

— Там, куди цілить наконечник Стріли Заходу, далеко, залишилася Фатая, — відповів він. — Сама у своїй вежі. Сама зі своєю богинею. Своєю Праматір’ю. Фатая... У неї досі є шматок моєї душі.

Він відвернувся від мене.

— Нічого такого, Арджуче. Я не перетворююся на жерця Чекедея. Це тільки туга. Туга — людське почуття. Її породжує пустеля. Превелебний Морок казав, що це мине. І, певно, мине, але...

Він підтягнув рукав, показуючи пурпуровий знак завбільшки з диргам.

— Чим більше я віддаляюся, тим більше воно болить.

Він на хвильку замовк.

— Олімвенґа усурі... Так говорять кебірийці. Ми в таких випадках кажемо, що нам прикро, а вони, що «світ паскудний». Так само, як і ми, вони вважають, що нічого не можна зробити з тим, яким є цей світ. Це стихія. Він такий, який є. Треба просто навчитися з ним боротися. А вона... вони вважають, що повинно бути інакше. Вони думають, що паскудний світ треба спалити і збудувати такий, який не буде паскудним. Гадаю, їм не вдасться...

— Ти не бачив той їхній світ? — запитав я. — У вежі, на вулицях міст? У Маранагарі? І що? він кращий? Наш світ буває паскудним і буває прекрасним. Трапляються речі добрі й погані. А той їхній тільки паскудний. Інакше й бути не може, бо він вигаданий.

— Знаю, Молодий Тигре. Знаю. Я просто сиджу й пустеля до мене промовляє... Олімвенґа усурі...

Коли я йшов спати, я бачив перед очима обличчя Бруса. Вдруге цього дня я побачив, як незламний воїн плаче. І не хотів би бачити цього ще раз.

Наступний день був схожим на попередній, з тією різницею, що першого дня я сідав у сідло орніпанта відпочилий, а другого я почувався так, ніби мені було сто років і мене здолав ревматизм.

Окрім цього, все було так само. Палаюче жаром небо, мухи, біль м’язів, шарпаюче погойдування птаха і спис у втомленій руці.

Безкінечна змія людей і тварин, що вилася через кам’янисту пустку.

Лише третього дня щось змінилось. Я навчився сидіти вільніше, послабив пальці, стиснені на ременях, і навіть осмілився тягнутися до необхідних мені речей, що висіли на боці орніпанта. Або обережно переповзати під паланкін. Нудота з’являлася рідше. Виявилось, що для того, хто завжди був вершником, по суті, немає значення, чи він їздить на птаху, коні, драконі чи буйволі. Просто треба звикнути.

Тільки дорога досі була така сама. Безкраїй степ, кущі і скелі, пагорби, що тягнулися один за одним. І сонце на розпаленому, як бляха пекаря, небі.

Але це третього дня нас наздогнали ридвани.

Я їх помітив, хоча в першу мить у мене по-дурному промайнула думка, що ці кілька хробачків, що сповзають рядком із віддаленого пагорба на горизонті, — це мародери нашого власного каравану.

А потім я відчув, як дрижить земля, і побачив, що вершник із хвостової охорони мчав щодуху на орніпанті, який переставляв ноги в довгих стрибках, витягнувши шию вперед.

Кебіриєць летів уздовж каравану до самої голови з криком:

— Гатара! Гатара! Нґені ниумая!

Я нічого не зрозумів, але караваном заволодів хаос. Здійнялися крики, тварини спинялися, почувся рев бактріанів, яких кололи списами, пустельна змія почала звиватися клубком, як під час вечірнього постою.

— Чого він хотів?! — гукнув я до Шипа, який їхав за мною. Той покрутив головою й безпорадно розвів руками, а потім постукав себе по голові.

— В оборону! — загорлав хтось. — Ридвани позаду! Наздогнали нас!

Я відчув, ніби мене пройняли раптові полум’яні дрижаки. Ніби я раптом змерз, попри спеку, що лилася з неба.

Решту я пам’ятаю, немов химерний сон.

— Сидіти! Сидіти! — кричав Сніп, пробігаючи уздовж тварин, що збивалися в коло. — Хай вони не бачать орніпантів!

Бактріани, яких смикали за плетені вуздечки, неохоче сідали вряд, з них скидали пакунки, щоби чимось прикрити їхні боки.

— Щільніше! За скелями! — чувся крик.

Вивідники рились у своїх мішках, викидаючи на землю тісно сплетені мотки мотузок.

Хтось всунув мені кілька залізних складаних гачків й велів прив’язувати до мотузок, тож я розкладав залізні зубці й переплітав вузли через вушко внизу кожного гачка, не зважаючи на тремтіння в руках.

Усі бігали з луками й колчанами в руках, кебірийські крики змішувались із вигуками вивідників. Я в’язав ремені й дивувався, як дивно плине час. Він або витікав у мене крізь пальці, а я був ніби оглушений, або я раптом бачив усе на диво різко й виразно, кожен камінь і кожну зернину гравію навколо, ніби світ зупинився.

— Спокійно! Вони думають, що ми біженці, які заблукали! — кричав Сніп. — Це тільки розвідка!

Хтось забрав у мене всі гачки, Шип і Н’Деле вискочили з-за живої стіни тварин і погнали через пусте поле, Бенкей помчав за ними, тягнучи скручений ланцюг, перевішений через плече.

— Повертайся до орніпанта! — закричав Брус, кидаючи мені важкий величезний згорток темної шкіри. Я схопив його в обійми і ледь не впав. — Розвісь це йому на боки й бери лук!

Знову я мусив щось пристібати й прив’язувати тремтячими пальцями, щомиті поглядаючи на найближчий пагорб. Те, що кинув мені Брус, виявилося покривалом із товстої скрипучої шкіри, вкритої рідкою шерстю, із врослими багатокутними роговими пластинами, схожими на щитки черепахового панцира. Однак ці були менші, завбільшки з монети, і шкіра залишалася гнучкою, та все ж була кращим захистом, ніж плетена кольчуга. Шкіра кам’яного вола. Я прикріпив її до сідла з обох боків, там, де бачив залізні пряжки, а поли, що залишилися попереду, вдалося легко застібнути під шиєю здивованого птаха, який тепер виглядав, як покруч орла і черепахи або як казкова пташино-рептилоідна химера.

Я ще відв’язав від сідла круглий кебірийський щит із тонкої кутої сталі і сторчма встромив його в пісок, а потім приготував собі лук і стріли.

Це все, що я встиг, перед тим, як ридвани виїхали на вершину пагорба і стали вряд у клубах пилу.

Запала глуха тиша.

На пагорбі стояло п’ять ридванів, і більше не з’являлося. Я встиг помітити шипасті букранії на головах запряжених у них бактріанів, які через це стали схожими на потвор, і важкі попони зі шкіри кам’яних волів. Серпи стирчали навскіс із втулок на маточині колеса, а не з ободів, щоб не розтрощилися об повсюдні скелі й каміння.

Ридван, що стояв посередині, був найбільшим. Вищим за інші, на обох бортах стирчали скісні тички з трикутними жовтими й червоними прапорцями, що лопотіли на вітрі, погонич стояв, розставивши ноги, голий, одягнений лише в панцир із наплічниками сотника і нагомільники. За ним обабіч нервово облизувалися два бойові леопарди у шпичастих нашийниках.

Це тривало кілька ударів мого серця, яке опинилося десь високо в горлі.

Я вийняв кілька стріл, встромив їх у землю біля своєї ноги й перевірив пальцем тятиву, коли погонич найбільшого ридвана видав дикий крик, ніби геть збожеволів, і вози ринули з пагорба, збиваючи клуби пилу.

Гадаю, вони справді прийняли нас за випадкову групу втікачів. Ридвани не надто придатні для штурму чого б то не було, але в переслідуванні втікачів чи розпорошеної піхоти не мають собі рівних. Думаю, їхній командувач був переконаний, що після першої атаки ми в паніці розбіжимося пустелею.

Ридвани мчали дедалі швидше, вправно шикуючись у один ряд, я вже чув усе гучніший свист обертових серпів.

— Це ті нові, з рухомими дишлами, — крикнув Сніп, що сидів навпочіпках за своїм птахом неподалік із луком у руці. — Вони можуть обертатися на місці, якщо зроблені добре!

— Де наші?! — заверещав я до нього у розпачі. Шип, Н’Деле й Бенкей, які щойно вибігли за барикаду з бактріанів, зникли з-перед моїх очей, і я ніде не міг їх розгледіти.

— Там, де треба, тохімоне! — загадково відгукнувся він.

— Рагіі! Чекати! — крикнув Н’Ґома з притиском.

Серпи скажено вили, їх було добре чути, попри тупіт копит бактріанів, а валка пекельних машин наближалася до нас дедалі швидше.

Перші стріли випорхнули вгору в розжарене небо, у мене складалося враження, що вони летять надто повільно й не здатні нікому завдати кривди. Але за мить вони пришвидшились і одна за одною впали в юрбу людей і тварин.

Вони вдарили так швидко, що здавалося, ніби виросли зненацька серед скель і бактріанів, немов чудернацькі рослини. Пролунав страхітливий крик і одразу ж рев пораненої тварини.

— Чекати! — вигукнув Н’Ґома. — Не стріляти, підпустити ближче! Нґодані! Рагіі!

Наступні стріли здійнялися вгору ще до того, як упали перші. Я чув їхній брязкотливий зойк, коли вони впивалися в небо, а потім лютий виск, коли вдарялися об землю всередині оборонного кола.

Я натягнув лук і прицілився у найближчий ридван, який був уже за сто кроків.

Мені було видно клуби куряви, швидких бактріанів, що виглядали як колючі морські створіння, і постать погонича, який стояв на зігнутих ногах, його широку окуту пов’язку, що захищала чоло і щоки.

— Чекати! Рагіі! — затягнув Н’Ґома голосом, сповненим напруги. — Стріляти тоді, як вони проїжджатимуть повз вас! З голови... по черзі... прямо... стріляй!

Погоничі дісталися скрученого в кільце каравану. Вони вибрали це місце, бо там його не захищали настовбурчені скелі. Я почув хрускіт і тупотіння, коли один за одним розкручені серпи шмагали боки сидячих бактріанів, прикриті лише багажем.

Залунав жахливий рев людей і тварин воднораз, вибухнули фонтани розпиленої крові й полетіли якісь клоччя, а ридвани, розвернувшись перед самими скелями, помчали уздовж каравану, щомиті порскаючи стрілами. Коли вони посипали з нашого боку, зчинився небачений галас і хаос.

Вози прокотилися за кільканадцять кроків від мене з виском вируючих лез, оббризкуючи мене гарячою кров’ю. Я вистрілив у першого погонича, потім двічі в останнього, так швидко, як тільки спромігся натягнути тятиву.

Ридвани проминули нас, розділилися, щоб об’їхати наш живий форт з іншого боку. Я не бачив, чи я або хтось із наших у когось влучив. Наші нападники — так. Звідусюди позаду себе я чув хор криків і зойків поранених людей, змішаний із ревом наляканих тварин. Скрізь стирчали довгі стріли із яскраво-червоним оперенням.

Я дивився, як візники розвертаються, викидаючи фонтани піску з-під колес, дивився на танець стрільців на задній платформі, один із них на повороті схопився за борт воза й повис на зовнішньому боці, обтяжуючи ту сторону ридвану, біля самих розкручених серпів. Віз розвернувся, піднявши колесо, і знову мчав на нас. Ще один лучник витягав стріли одну за одною і, тримаючи лук плазом, блискавично їх випускав, не прицілюючись.

Котрась із тих стріл шугонула в мене над головою, наступна відбилася від паницира мого птаха. Я відпустив тятиву, але моя стріла лише з тріском влучила в розкручені окуті спиці великого колеса й зникла. Я прицілився в візника, але той ухилився одним рухом напруженого зігнутого тіла, стріла впилась у випуклий, як корабельний ніс, чордак ридвану, нікому не завдавши шкоди. Він знічев’я її зламав і з диким вереском струсонув віжками.

Біля мене на піску худий високий дітвак звивався в муках, страхітливо кричучи, стріла пробила його тіло навиліт, по мідній шкірі котилися краплі крові. Хтось харчав, захлинаючись кров’ю з прошитого горла. Я бачив довкола нерухомі тіла, що перепліталися, вкриваючи пустелю габою.

Я почув знайомий виск — це серпи чергового ридвану спромоглися розгромити інше місце живої барикади, кілька бактріанів зірвалося на ноги, я побачив, як два з них мчать у пустелю, гублячи товари й залишаючи за собою смуги крові. Один із них волочив за собою заплутану в упряжі людину, за другим тяглися червоні кишки.

Причеплений чоловік спромігся вивільнитись, я бачив, як він підіймається з землі й кидається назад до каравану. Він біг, як божевільний, перебираючи довгими ногами під наші крики. Ми кликали його, кебірийці щось скандували, мабуть, його ім’я, коли один із леопардів зненацька вискочив йому на плечі й вони обидва покотилися в хмарі піску.

Крик застряг у наших горлянках.

Ридвани кружляли навколо нас, немов скельні вовки, описуючи кола, розвертаючись на місці під свист серпів і засипаючи караван стрілами. Вони здавалися незнищенними. Пам’ятаю, як я випустив три стріли, одна за одною, прямо в машину, що пролітала повз, але не побачив жодного ефекту.

Зате з ридвану в мене полетіла сулиця, яка злегка розтяла мені бік і впилася в пісок, а також стріла, яка простромила мені стегно. Я відчув це, як удар кнутом, скрикнув і тяжко повалився на землю.

Одразу ж я почав роздягатися, здивований, що не відчуваю особливого болю. Було боляче, але якось так поверхово. Стріла стирчала в моєму стегні, трикутний наконечник виднівся десь позаду, оперення витикалося пурпуровою квіткою спереду. Я відламав його, схопився за наконечник і потягнув. Тут же відчув полегшення, але тоді полилася кров. Мені потемніло в очах, і здавалося, що висохла червона пустельна земля під моїми ногами перетворилася на трясовину.

Ридвани і далі кружляти навколо, і далі з виском у них порскали стріли й такі ж самі впивалися в землю між нами.

Я узяв лук слизькими від крові пальцями і, струшуючи головою, в якій усе гойдалося, вклав нову стрілу.

Один із ридванів прокотився біля мене з гуркотом серпів, але тоді дещо змінилося. З його боку пісок раптом вибухнув фонтаном, і я побачив постать Бенкея. Амітрай виріс дослівно нізвідки, напинаючи ланцюг, який вистрілив із піску перед розпашілими бакріаніами. Один його кінець був обмотаний навколо скелі, другий лежав у руках вивідника, який оббіг сусідній камінь, натягаючи ланки, і вперся ногою.

Це була мить. Погонич одночасно натягнув поводи, але було вже запізно. Бактріани налетіли на натягнений ланцюг, який вперіщив їх по ногах, Бенкей випустив свій кінець і полетів на пісок, як полотняна лялька.

Усе це я бичив так, ніби час раптом сповільнився. Бактріани переплелися й повалилися один на одного в одній мішанині ніг, голів і колючої збруї. Здійнялася злива піску й каміння, з якої над купою ревучих тварин пролетів віз, обертаючи в повітрі серпами і спершись дишлом об пісок. Паля із тріском луснула, після чого кузов повалився колесами догори з таким звуком, ніби впало дерево.

У наступну мить з-за барикади з тварин вибухнув лютий рев.

Решта ридванів вправно розвернулися на місці, два з них почали колами об’їжджати знищений віз, а два, висвистуючи серпами, кинулися за Бенкеєм.

Пісок вибухнув у іншому місці, тут же за другим возом, у хмарі куряви з’явився Шип. Кірененець розкрутив над головою гак і жбурнув його у ридван, що проїжджав повз.

Пролунав брязкіт, гак заплівся між лезами і спицями вируючого колеса, яке почало намотувати мотузку, як котушка, прив’язана до скелі мотузка напнулася, відриваючи колесо. Ридван похилився на один бік, розтинаючи землю вістрями і скидаючи списника, який із криком ринув прямісінько в вируючі серпи, а потім увесь екіпаж звалився на нашу барикаду з бактріанів.

Бенкей, біжучи, розвернувся й чимось замахнувся. Кебірийське лезо для метання, руків’я із розгалудженими на всі боки серповидними вістрями, таке ж, яке я бачив у палаці в руках найманого вбивці і яке пробило груди моєї Ірісси, замигтіло в повітрі й прошмигнуло кудись між розпашілими тваринами, але це закінчилося тільки тим, що ридван розвернувся на місці та змінив напрямок руху.

Усередині кільця каравану візник і лучник розпачливо боролися за життя, це тривало лише мить, кілька посвистів вигнутої кебірийської шаблі. Леопард із ревом перескочив над барикадою з товарів і хотів кинутися на одного з кебірийців, але промахнувся. Той вивернувся якимось неймовірним рухом, ніби був вихором піску, відбився рукою від землі й розпоров котярі черево кінцем шаблі. Інший підскочив і розрубав леопардові шию.

Я знову вистрелив, у віз, що гнався за Шипом і Бенкеєм, але мої стріли дослівно тонули в потоці стріл, що летіли за барикаду. Лучника поранили під пахвою, а візника в стегно, однак боки ридвану були вкриті натягненою шкірою кам’яного вола, і більшість стріл відбивалася від бортів і падала уздовж лінії його шляху.

Н’Деле з’явився у місці, де мить тому прокотилися колеса воза, і кинув свій гак. Його зубці впилися в нагрудник погонича, мотузка смикнулась, потягнувши солдата за возом, він видав дикий крик, що потонув у гуркоті зламаного ридвану. Буда повалилася на землю, а відчеплені колеса помчали за ошалілими бактріанами, стрибаючи по перебитій осі.

— Орніпанти! В атаку! На поміч! — крикнув Н’Ґома. — Гайаа!

Мені знадобилася одна мить, щоб зрозуміти, що він кричить мені.

Коли я застрибував у сідло з таким відчуттям, ніби тигр відгризав мені ногу, я побачив, що Сніп і Брус уже рушають, їхні птахи зненацька підводяться: живі гори пір’я під лускатими каптанами. На кожному з них під паланкіном ховалося двоє кебірийців.

— Чекай, хлопче! — почув я.

Двоє високих воїнів, один зі списом і луком, другий із шаблею в зубах і пучком якихось ременів, видиралося на мого птаха та протискалося під дашок, коли створіння вже випрямлялося на повен зріст. Інші два птахи з кебірийцями на спинах уже гнали вперед, перестрибуючи через з’юрмлених тварин, що утворювали живу стіну. Ми помчали перекривати шлях двом цілим возам, що переслідували вивідників.

Найбільший ридван, яким керував, здається, командир, блискавично розвернувся в клубах пилу й рушив прямо на нас, лопочучи схожими на полум’я прапорцями. Запасні леза стирчали у втулках обабіч командира, немов сталеві крила.

Я бачив, що він мчить прямо на птахів, лучники з-за спини візника невпинно стріляли, той поганяв однією рукою, а другою потягнувся кудись за спину й вийняв спис, який встромив у підлогу біля себе.

— Гайаа! Мбайо! Мбайо! — загорлав я, мій орніпант смикнув головою і рушив швидше. Гарячий вітер гудів у мене у вухах. Один із моїх кебірийців розв’язував свої ремені із залізними тягарцями.

Ридван, що летів на нас, раптово розвернувся і зміг проїхатися серпами по ногах птаха, який наближався з мого лівого боку. Щоправда, вістря порснули навсібіч, віз підскочив і захитався на колесах, але орніпант повалився вперед, скидаючи свій екіпаж і збиваючи велетенську хмару пилу.

І тоді я побачив, що другий віз минає Шипа. Вивідник поглянув убік і одним стрибком розтягнувся на землі. Розкручені серпи пронеслися в нього над головою, колеса обсипали піском, після чого віз розвернувся на місці і знову ринув на нього. Шип підвівся, але в його спині вже стирчали спис і стріла.

Я розпачливо заревів і погнав орніпанта.

Шип подивився, як наближається ридван, сплюнув кров’ю, потягнувся за спину і, скривившись, витягнув спис.

Ми гнали прямо на цей віз, орніпант витягнув голову вперед, ноги вдаряли об землю, розкидаючи каміння.

— Стріляти! — крикнув я через плече.

— Аґіма, хлопче! — відповів кебіриєць, натягуючи тятиву.

Стріла шугнула біля самого мого вуха, але приземлилася тільки в пісок прямо біля ридвану. Але наступна прошила лучника, який скрикнув, опав на коліна й повис на обплітаючих його шлейках.

— Гайяя! — заревів я знову, спираючись на стремена і хапаючи спис під пахву.

Ридван ринув на Шипа, з чийого рота текла кров, а сам він хитався, але в останній момент устиг скочити за скелю. Леза брязнули об камінь, Шип замахнувся списом, але той відбився від борту і, бренькнувши, впав у пісок. Ридван минув його і за мить знову розвернувся, але цього разу ми були вже близько.

Орніпант по-бойовому закричав і махнув головою, намагаючись штурхнути віз збоку дзьобом і ледь не настромлюючись на вируючі серпи. Я смикнув віжки, один із кебірийців ударив своїми ременями птаха в бік, захищений панцирем.

— Гайаа! — крикнув він. Птах пришвидшився.

Ми проминули віз, стріла ковзнула по моїй скроні, розтинаючи шкіру, і порснула в небо, а кібериєць зненацька звісився вниз, тримаючись тільки однією рукою і спираючись ногами об бік птаха, а потім розкрутив ремені над головою і жбурнув їх під ноги бактріанів, що гнали з усіх сил.

Ремені розділилися в повітрі на три з’єднані частини, кожна з яких закінчувалась тягарцем, і обплутали копита тварин, що лиш мигтіли на великій швидкості. Віз зі страхітливим гуркотом зробив сальто, втрачаючи колеса й леза. Обидва кебірийці вискочили в русі, вихоплюючи шаблі, а я пригальмував птаха й розвернув його на місці.

Останній віз із сотником за погонича спромігся обминули орніпантів, що його переслідували, і тепер мчав прямо на Бенкея і Н’Деле, поки ті тягнули Шипа, який кривавив і хитався.

Віз уже втратив обох стрільців, один із них перетворився на червоне клоччя і волочився позаду, зачепишвись за упряж, але командир виглядав так, ніби був геть неушкодженим, стояв на своєму місці на зігнутих ногах і поганяв бактріанів.

Йому вдалося лишити позаду переслідувачів-птахів.

Я бачив, що Сніп і Брус їхали поруч і верещали, як одержимі. За їхніми орніпантами здіймалася довга хмара пилу.

З боку каравану назустріч ридвану із лютим ревом мчало кільканадцятеро людей із круглими щитами й шаблями, але вони були надто далеко.

Я помітив це все, поки щодуху мчав, люто товчучи орніпанта кінцем списа. Вивідники розділилися.

Бенкей тягнув ослабленого Шипа, Н’Деле залишився позаду, підняв із землі відірваний шматок ланцюга і, широко розставивши ноги й розкручуючи залізо, чекав на зустріч із ридваном, уважний і спокійний.

Однак командир його проігнорував і оминув швидким рухом. Віз промчав на одному колесі, Н’Деле метнув ланцюгом, але він лише зірвав серпи з колеса.

Ридван проминув кебірийця на повному ходу й наздогнав обох утікачів, коли мені залишалося до нього три-чотири стрибка орніпанта.

Бенкей відштовхнув пораненого Шипа і вийняв меча, але віз ударив його вбік, підкидаючи в повітря, ніби ляльку.

Командир ледь не вискочив із козел, тримаючись лише однією рукою, сильно вихилився в сторону й різонув Шипа по спині серпом.

Вивідник повалився в пісок, а я люто заревів. Командир повернувся на козла, розвернувся перед самим носом кебірийця й помчав у пустелю, тягнучи за собою труп свого лучника.

Я погнав за ним.

Зрештою, птах був швидшим, ніж ридван, але віз виявився набагато маневровішим і значно краще робив ривки.

Коли орніпант розігнався, їхати було набагато зручніше, він перебирав ногами так швидко, що не відчувалося поштовхів, і я мчав над кам’янистою пустелею так, ніби летів.

Не знаю, як довго я його переслідував. В мені палала лють. Я бачив перед очима своїх людей, які падали, ніби кеглі, Шипа з навскісною раною, Бенкея, покаліченого бактріанами.

Я прагнув крові. Крові того, хто не дав нам піти і хто думав, що справить собі різанину безборонних утікачів.

Звичайно, не можна було допустити, щоб він повернувся до своїх і розповів про великий караван, що йде за Ерг Окраїни Світу, але тоді я не мислив такими категоріями.

Ми були за пагорбом, сотник, який керував ридваном, уже не петляв, тільки гнав уперед на повних парах. Зрештою він озирнувся через плече і побачив, що я дедалі ближче. Злегка повернув, затуляючись від мене серпами, які залишилися в нього на одному колесі, але я скерував птаха на інший борт.

Ми так трохи побавилися: він брав праворуч, а я обходив його з лівого боку, весь час залишаючись на відстані кількох кроків.

Я бачив його круглий залізний шолом, не такий, як шкіряна заслона обличчя, що закриває чоло і щоки, яку носили інші погоничі ридванів. Викута ослона у формі чогось схожого на людський череп приховувала його обличчя аж до губ, на скронях були прикріплені два віяла з лез, немов невеликі крильця. Позаду на шоломі розвивався хвіст із кінського волосу. Мені попався митець, який справді любив те, що робить.

Він видав свій оскаженілий бойовий крик, виштрикнув із підлоги списа і одним рухом обкрутив його рукою й закріпив за карком, поганяючи іншою рукою.

Я вдарив списом, ніби ціпком, прагнучи повалити його на коліна, він ухилився і зробив випад списом у мій бік, але я відбив удар. Він пришвидшився, і ми знову віддалились один від одного.

Він лишив мене трохи позаду, а потім несподівано зробив дикий розворот на одному колесі. Віз похилився, леза завирували в повітрі. Просто на рівні черева мого орніпанта.

Я розпачливо смикнув поводи, ніби сидів на коні, вперся в сідлі і птах справді підскочив. Із жаским туркотом, розправляючи дивні маленькі крила, він полетів скоками над серпами й задертим бортом воза. Величезні лапи ударили в пісок, я знову смикнув віжки й орніпант розвернувся на місці прямо на ридван, що прокручувався на колесах, після чого клюнув великим дзьобом біля самого колеса, і шарпнув головою вгору. Віз підскочив у хмарі піску і каміння, з гуркотом тріснула вісь і кузов перевернувся на бік, в який його потягнули бактріани.

Якусь мить я нерухомо постояв у сідлі, потім прохрипів «та кгаа...», штурхаючи птаха в коліно кінцем списа.

Я повалився в пісок, бо прострелена нога зігнулася піді мною, але одразу ж підвівся, опираючись на меч.

Я підійшов до перевернутого ридвану, хапаючись за різні речі, як старий. Одне колесо досі крутилося.

Погонич підводився з великим зусиллям, кров цівками лилася по його обличчю. Його ліва рука була якось дивно вигнута, може, зламана. Однак у правій він тримав спис, який тимчасово послужив йому як ціпок, але наступної миті він прокрутив ним у повітрі, зігнув коліна і спер древко на карку.

Я вже бачив, як він скеровує цей удар, однією рукою пересуваючи древко спиною, тож я був готовий. Відбив його мечем, але дістав копняка в поранену ногу, і це мене здивувало. Я б мав, скавучи, впасти в пісок, але цього разу біль мене протверезив. Я заблокував удар списом й угрів його головою по зламаній руці. Почувся крик, і сотник повалився на землю.

Він був нижчим і, здається, легшим від мене. На ридванах поганяли саме такі. Ми підвелися одночасно й кинулися один на одного, як пси.

Спис брязкнув об короткий меч вивідника, знову і знову, а потім я однією рукою схопив древко, другою ж ударив плазом противника в горлянку.

Що це була дівчина, я зрозумів лише тоді, як відрубав їй голову й побачив, що хвіст на шоломі — це її волосся.

Потім я видерся на спину орніпанта, увесь заляпаний своєю кров’ю, і дозволив йому їхати, куди він хотів, пильнуючи тільки, щоб не загубити відрубаної голови сотниці.

Пустеля навколо мене погойдувалась, і я не знаю, як дістався до каравану.

Орніпант сам повернувся. Я вже відпливав кудись понад пустелю й залитий кров’ю світ.

Я потонув у пульсуючій, немов віддалений звук барабану, червоній пітьмі, з якої мене вирвав біль.

Мені промивали ногу чимось, що пінилося й пекло живим вогнем, а я шарпався в руках кебірийців. Хтось підсунув мені бурдюк. Спочатку я великими ковтками напився води, а потім мені дали миску амбрії.

Я захлинувся вогняним напоєм, хтось підтримував мене за плечі, поки я кашляв.

А потім я знову опритомнів.

Моя нога була перев’язана чистим полотном, інша пов’язка овивала мій бік, на лобі я відчував щось приліплене, що стягувало шкіру, як шматок застиглого воску.

— Ми спалюємо своїх померлих, — почув я Бруса десь далеко й одразу ж прийшов до тями.

— Ми теж, — відповів якийсь кебіриєць. — Але тут немає, чого підпалити. На цих маленьких вогнищах із коров’ячих пляцків? У пустелі важливо тільки, щоб вони не стали кормом для шакалів.

Мої люди! Бенкей! Шип! Н’Деле! Сніп! Похитуючись, я підвівся, і сперся на якийсь ціпок.

— Хто вижив, Брусе? — прохрипів я. Він обернувся до мене і здивовано поглянув.

— Усі, тохімоне. З наших — усі, — відповів невпевнено. — Але Шип помре.

— Як це?! Не дайте йому померти!

— Його рятують. Але я вже бачив багато ран. Цей спис випустив йому повітря з легень і, здається, зачепив серце. Стріла прошила нирку. Він помре.

Я знайшов його в довгому ряду скривавлених і стогнучих людей, біля яких крутилися лискучі від поту кебірийці з оберемками перев’язок і тиквами ліків. Один із них обкурював поранених димом, що сочився зі срібної посудинки, і обмахував віничком із кінського волосу. Ще один присідав біля них навпочіпки із чашею, повною голок, і встромляв їх у голову й інші місця на тілі. Мене вразило, що поранених так багато.

Шип лежав збоку, його дуже ретельно перев’язали, хоча пов’язки здалися мені дивними. Рана від серпа була ніби не глибокою, бо її зшили ниткою із кінського волоса й заліпили якимись пластирями, але з грудей у нього стирчав дерев’яний прутик, який я спочатку сприйняв за древко стріли. Однак виявилось, що це шматок очеретини, використаний як маленький корок.

— Витягни... тохімоне... — прохрипів Шип, дивно дивлячись на мене блискучими очима на мертвецько білому лиці. — Витягни... корок...

Я обережно вийняв корок і почув сичання повітря.

— Тепер заткни... Мене б уже не було... якби... не ця... очеретина...

Він розкашлявся, по його підборіддю потекла цівка крові. Він судомно схопив мене за руку.

— Тохімоне... я був... поганою... людиною... Запали для мене лампу...

— Ти виживеш, сину Бондаря, — сказав я крізь сльози. — Я забороняю тобі помирати!

— Тохімоне... ти наздогнав його?

— Так, Шипе. І відтяв йому голову. Ми вбили всіх!

— Це... добре...

— Я забороняю тобі помирати, — крикнув я в розпачі. — Ти дав свою аґіру! Аґіра, аскаро!

— Кано... Тепер мені треба відпочити... тохімоне... а потім... я піду з тобою на край світу...

Життя покинуло його руку зненацька. За мить вона стала річчю. Мертвим предметом, немов пуста рукавичка.

— До мене! — гукнув я. — Рятуйте його! Розбуди його своїми голками!

Кебіриєць присів біля нас, помасував Шипа за вухами і на шиї.

— Матуфу, — сказав. — Смерть. Голки — для живих. Його вже немає всередині. Мої голки нічим не допоможуть.

— Він же ще був живий! — кричав я. — Куди він подівся?!

Кебіриєць поводив руками над головою.

— Зараз він тут, над нами. Як хмара, якої ми не бачимо. Побуде ще тут якийсь час, а потім відлетить. Шукатиме вашого Творця. Його тіло — як покинутий одяг. Це вже не твій вивідник.

Ми поклали його біля інших убитих, загорнутого в біле полотно.

Під час битви я був впевнений, що загинуло багато людей, але окрім Шипа, там лежало лише вісім тіл. Той, кого загриз леопард, хлопець, прошитий стрілою біля мене, двоє, на яких упав рознесений на шматки віз, двоє з тих, які повалилися з пораненим орніпантом, і двоє убитих стрілами. До того ж, ми втратили п’ятьох бактріанів і мали купу поранених. Але це все. У полум’ї битви мені здавалося, що буде значно гірше.

Н’Ґома сидів на колінах поруч, заходячись страшним плачем, і посипав голову піском.

— Хтось із них був тобі такий близький? — запитав я співчутливо, витираючи власні сльози рукавом.

— Усі! — крикнув він у розпачі. — Поглянь! Там лежить другий син третьої дружини мого кузина по дядькові! А там, подивися! Це Унґеле! Другий син шостого брата першої конкубіни мого дядька! Омбана! Третій син другого сина першої дружини другого чоловіка моєї бабці! Алімбе! Бідний Алімбе! Твоя Аґлая намарне чекає, а ти лежиш мертвий у піску Нагель Зиму!

— Ким був Алімбе? — запитав я з повагою.

— Моїм племінником, — відказав він коротко.

Довго вночі палали вогнища. Кебірийці грали на барабанах, співали, танцювали й справляли учту для своїх померлих.

Ми забрали тіло Шипа і звели йому курган із найбільшого каміння, яке тільки спроможні були підняти. Зберігаючи мовчанку. Я поставив йому запалену лампу, а Сніп увесь день намагався вирізьбити що-небудь на пласкій стороні одного з каменів. Йому вдалося нашкрябати «Шип» і видлубати символ клану Криги.

Наступного дня ми рушили далі.

Моя нога спухла і в мене була гарячка, тож я їхав, лежачи під паланкіном, а Брус поганяв мого орніпанта.

Пустеля змінилася. Ми виїхали з-за чергового пагорба серед скель і каміння й побачили перед собою ряди невеличких, укритих зморшками, горбків, що тягнулися до горизонту, немов застиглі хвилі. Як сягнути оком, не було там нічого, окрім піску. Нічого, по чому можна було б орієнтуватися, і нічого, що можна запам’ятати. Тільки пісок і небо.

— Ерг Окраїни Світу, — мовив Брус із сідла. — Поглянь назад, тохімоне. Відтепер ми не бачитимемо нічого іншого. І більше не побачимо нашої країни.

— Вона й так уже не була нашою, — відказав я неохоче, бо в той момент мене турбувала лише моя нога, яка боліла і свербіла одночасно.

Наступні дні складалися тільки з нудьги, спеки й безкінечної монотонності. Бактріани брели в піску, уздовж повзучого каравану чалапали орніпанти, повітря дрижало, як вода у струмку. Сонце вставало перед нами, поступово нас наздоганяло, а потім вело шляхом, випалюючи очі й заливаючи голови жаром, поки не вкладалося спати за нашими спинами.

Вечорами надходила прохолода і нас накривало чорно-кобальтове небо, глибоке, жахаюче і всіяне зірками, що висіли лиш трохи далі, ніж на відстані руки. Здавалося, що це ніби криниця, в яку можна провалитися, якщо надто довго в неї вдивлятись.

Ми сиділи навколо тліючих шматків сушеного гною, вмочували зліплені з дурри кульки в гострий гишмиш і ощадно цмулили малими ковтками пальмове вино. Дні минали один за одним, довгі й одноманітні, а попри це вони вислизали, мов намистини з розірваного шнурка. Я б забув про плин часу, якби не моя нога. Через кілька днів я вже міг ступати майже нормально і власними силами залазити на спину птаха. Минуло ще кілька — і я зайняв своє місце в сідлі, а Брус повернувся на власного орніпанта.

Це мало що змінило, бо з якогось моменту мій підданий майже перестав озиватися. За весь день, поки ми їхали на одному птаху, ми обмінювалися, може, кількома реченнями. Він сидів нерухомо в сідлі, а на привалах знаходив собі місце далеко від інших, дивився на захід і щось собі бурмотів.

Ми брели через пустелю, і це було ніби плисти морем. Якщо йти під вітрилом, настає такий момент, коли не лишається нічого, тільки корабель і море. Неможливо доплисти до берега, як би не намагався. Тут було так само. Життя було лише там, де караван. Ніхто не зміг би сам повернутися, навіть якби забрав усі запаси й в’ючних коней.

Я відчував це щодня, все далі й глибше занурюючись у пустку.

Окрім нас тут не було нічого. Ніде. Лише порожнеча. В жодному місці я ще не був настільки сам із собою. Пустеля була, немов дзеркало, яке підсовувало мені під носа лише Стовпа, сина Списника, кайтохімона клану Журавля, бо крім нього був лише дзьоб величезного птаха, що погойдувався назад і вперед, пісок і небо.

Ми поступово так заглибилися в пустелю, що ночами почали чути голоси.

Я гадав, що це завиває вітер серед дюн, але за якийсь час було виразно чути гнівні слова невідомою мовою, часом сміх чи голосіння. Вони лунали з-за самісінької вершини дюни, але коли ми туди прокрадалися, піщаний схил виявлявся порожнім. І жодного сліду, лише вирізьблені вітром дрібненькі хвилі.

Кілька разів я схоплювавя, бо мені здавалося, що хтось на мене дивиться.

Раз я бачив, що мій орніпант раптово зривається, порикуючи, ніби побачив у темряві щось, чого не бачить ніхто інший.

Іншого разу я побачив пару чорних постатей, дуже високих і худих (значно вищих, ніж найвищі кебірийці), які пройшли табором, не залишаючи слідів, і зникли в серці ночі.

Тільки бактріани не переймалися нічим, надто тупі, щоби будь-що відчути. Вони просто жували корм, із хрускотом переминаючи його щелепами.

Я швидко зрозумів, що інші вивідники також це помітили. Часом вони зривалися і зі зброєю в руках обходили табір, але нічого не знаходили.

Кебірийці не хотіли про це говорити.

Урешті-решт ми пішли поговорити з Н’Гомою.

Він довго мовчав, пихкаючи своєю люлькою, почастував нас відваром і не сказав нічого, поки ми не лишилися під розтягненим над піском дашком самі.

— Так воно вже є з пустелею, — мовив нарешті, — якщо дійти так далеко, куди не ведуть жодні шляхи. Кожному піщаноплавцю про це відомо, але ніхто про це не говорить. Пустеля нам не належить. Тут, де не виживе жодна людина, де немає навіть стеблинки чи краплі води, знаходиться королівство істот, що старші, ніж сам світ. Їм не потрібна ні їжа, ні пиття. Вони — саме світло й вогонь. Вони — те, чим самі хочуть бути. Дрижким стовпом повітря чи вихором піску. Ми йдемо через їхнє королівство. Вони дозволять нам пройти або ні. Часом вони кричать чи насміхаються, але це нічого не значить. Ми маємо пройти так, як через чиюсь домівку. Тихо й обережно. Не намагайтеся на них нападати, навіть якщо вони почнуть з’являтися в таборі, шарпати паланкіни й розкидати речі.

— Хто вони такі? — запитав я.

— Ми називаємо їх живим вогнем, Н’Мату. У вас на них кажуть Іфриси, але ви не знаєте, про що говорите. Амітраї не знають, як перейти пустелю.

— Ми кірененці, — буркнув я.

— Знаю, сину, але тут це нічого не значить. Є тільки пісок, небо, Іфриси й люди. І ви, і ми однаково чужі.

Часом це були шепотіння, часом заклики, а часом ми відчували на собі чийсь погляд.

Окрім цього, пустеля залишалася такою ж. Були скупі мірки води й харчів, дрібний, як борошно, пісок проникав у кожну щілинку одягу. Цілісінькими днями я варився у поті, щільно закутаний пустельним плащем із тюрбаном, що захищав голову і все обличчя. Мені було пекельно спекотно, але принаймні сонце мене не смажило.

Брус майже зовсім перестав озиватися. Він більше не сидів із нами біля вогнища, стверджуючи, що не може витримати в цій спеці, що вивідники курять люльки. Я помітив, що він з’їдає тільки кульки з дурри, ощадливо вмочуючи їх у соус, старанно уникаючи шматочків м’яса, на які полювали всі інші. Пив він лише воду й коли йому пропонували його нікчемно малу порцію пива, відмовлявся досить різко.

Він кривився, коли Н’Деле починав співати, і з радістю тримався осторонь. Я помітив, що в нього завжди було закрите передпліччя, навіть коли наступала вечірня прохолода й можна було зняти трохи одягу. Також я помітив, що вивідники, особливо Бенкей і Сніп, водили за ним недовірливим поглядом. Однак Брус не робив нічого підозрілого, окрім того, що кожного вечора дивився на захід у понурому мовчанні, сідаючи на краю табору, але вже без люльки і бурдюка.

Я постійно чув голоси, не раз мені здавалося, що я бачу якісь постаті. Як і вивідники, я тоді рефлекторно тягнувся по меча або стискав у долоні спис, але не робив нічого.

Іноді в таборище падав камінь, невідомо ким кинутий, іноді складені стосами речі перекидалися без видимої причини.

А одного дня я прокинувся, щойно зайнявся блідий світанок, коли всі ще спали, і побачив Іфриса, що стояв прямо наді мною. Я не був упевнений, чи я справді пробудився, чи бачу сон, бо почувався дивно й не міг поворухнутися. Я ледь повів очима, він стояв наді мною, химерно довгий і худий, чорна, як сажа, постать на тлі сіріючого неба. Це була не тінь, а чорна пляма. Він був як дірка, що вела в пітьму, а не як хтось із чорною шкірою. Його до неможливості видовжене тіло було таке темне, що здавалося пласким, фігурою, намальованою на паравані.

— Невдовзі ти ввійдеш у Пустище Снів, — почув я шепіт, що долинав ізсередини моєї голови. — Однак ти мусиш пройти його невсипущим. Бути єдиним, хто бачить. Не ковтай мертвецької води, сину Списника.

Я хотів щось сказати, але не міг вимовити ані слова. Іфрис раптово зблід, став спершу тінню, а потім стовпом дрижкого повітря і вранішнім світлом.

Тоді я справді прокинувся, сонце стояло вже на два пальці й навколо мене згортали табір.

Слова з дивного сну я зрозумів значно пізніше.

Одного дня після полудня голова каравану зупинилася, попри те, що сонце ще було високо. Н’Ґома розпорядився зробити привал, хоча я не розумів, навіщо. Коли я доїхав на вершину дюни, побачив цілком біле пустище, на якому не було піску.

Це був ідеально білий скельний покров, вкритий найхимернішими будівлями, які мені доводилося бачити. Там стояли величезні, немов цілий імператорський палац, ідеальні конуси, ніби зі скелі стирчали кінчики рогів якихось монструальних створінь; там були білі кам’яні кулі, що нерухомо висіли над землею, були стовпи, що повільно здіймалися вгору прямо зі скелі, розквітаючи вгорі великими віялами, немов гігантські квіти.

На скелі під ними ідеально прямі лінії загорались і гасли, ніби їх наповнював вогонь.

Ми зупинилися, втративши дар мови, не знаючи, на що ми дивимося і що буде далі.

— Це місто? — запитав безпорадно Бенкей.

— Це Тупана Усінґі, Пустище Снів, — відповів Н’Ґома, який на своєму птаху в’їхав між нас, а я раптом пригадав свій сон, побачений кілька днів тому. — Прокляте місце, але тільки так можна пройти на інший бік пустелі. Заходьте в табір. Я знаю, що робити, але треба приготуватися. Не дивіться туди. Навіть якщо тільки дивитися, це може довести до божевілля або вбити.

— Дорога веде прямо на інший бік, — пояснював він потім. — Кожен, хто туди вступить, невдовзі почне бачити те, що хоче. Ми посеред пустелі, зазвичай кожен вже про щось мріє. Найчастіше про мету подорожі чи про тих, кого він залишив десь далеко. Але іноді людина відчуває страх. Це путеля. Нагель Зим. Смерть підстерігає на кожному кроці. Однак Тупана Усінґі чує усі ці думки. Чує і відповідає. Той, хто мріє про сад із потоком води, про дівчат і свіжих фруктах, побачить такий сад. Іноді в ергу видно картинки озер, сіл і міст, але вони несправжні. До них не можна дійти. У Тупана Усінґі все інакше. Тупана дає тобі те, чого ти хочеш, і ти можеш туди піти. Можеш вступити у сад. Можеш побачити близьких. Але тоді залишишся там назавжди. Тупана Усінґі може також наділити тебе твоїм страхом. Може наслати демонів, яких ти боїшся, але тут вони справді розірвуть тебе на клапті. Багато хто вступам між ці дивні веж і кулі. І всі там залишилися. Ув’язнені в своїх мріях і кошмарах.

— Як ми маємо пройти через таке місце? — коротко запитав Сніп. — Це ж божевілля.

— Сьогодні ми з’їмо щедру вечерю. Будемо танцювати, грати на барабанах і співати. Сьогоді наїмося досита й вип’ємо залишки пальмового вина. Також вип’ємо трави, які нас зміцнять. А завтра ми вишикуємо караван, на чолі якого стане Унделе Малінда. Брат по дядькові третьої дружини дядька мого дідуся. Ундуле не бачить, але йому не потрібні очі. Він завжди знає напрямок. Він нас поведе, провадячи першого бактріана. Усі тварини підуть за ним, як і птахи. А ми спатимемо. У сідлах і паланкінах. На скринях бактріанів. Ми спатимемо глибоко, бо вип’ємо мертвецької води. Увесь караван пройде через Тупана Усінґі в глибокому сні, ведений сліпцем. Це єдиний спосіб зайти туди й вийти.

— Ти вже робив це раніше? — запитав Бенкей. — Чи лише зараз це спало тобі на думку?

— Ми багато разів проходили через Тупана Уінґі, я і мій брат Н’Бені. І щоразу ми поверталися набагато багатшими.

Було так, як він сказав. Половину смолисто-чорної, прикрашеної зірками ночі ми танцювали, пили і їли, а я увесь цей час не міг забути слів, почутих уві сні.

Чи мав я шанси вижити, не випивши мертвецької води? Що мені мала дати Тупана? Мрії чи кошмари? І як би я мав звідти вийти, якщо нікому більше це не вдалося?

Однак уранці, після скромного сніданку, я робив те, що й інші. Допомагав нав’ючувати тварин, осідлав свого птаха, випив миску відвару. Всі виглядали нажаханими, хоча намагалися цього не показувати.

Коли було готове пальмове вино зі старанно відміреними краплями мертвецької води, панував такий настрій, ніби ми планували самогубство. Лише в кебірийських чарівників, які відміряли напій, не тряслися руки.

— Дивися, не схиб, — процідив Бенкей. — Я — вивідник, я мав справи з цією штукою. Ненавиджу, коли в мене болить голова.

— Одна крапля присипляє, друга позбавляє болю, третя вбиває, — продекламував кебіриєць. — Тут не можна помилитися.

Я був нажаханий більше, ніж інші. Вони мали довіритись сонній воді і або прокинутися з іншого боку, або взагалі ні. Я мав довіритися власним чуттям.

Нам подавали напій у маленькому чайничку перед тим, як ми мали залазити на сідло орніпанта. Пояснювали, що треба сісти і якнайшвидше прив’язатися до поручнів паланкіна, щоб не скотитися під час їзди. Підняти орніпанта й рушити вперед. А потім заснути.

Я приклався до носика чайника, відпив, але ковтати не став. Тихцем виплюнув вино, щойно вибрався на спину птаха, і прополоскав рот водою з бурдюка, яку також виплюнув, але все одно відчув, як у мене німіють язик і щоки.

Птах вирушив за іншими вниз по дюні. Караван під проводом сліпця направлявся прямо на примарне пустище, де рухалися чудернацькі конусоподібні вежі, що виринали з землі й ховалися під скелю без жодного сліду.

Я бачив, як люди один за одним опадають на свої ложа, як опускають голови чи погойдуються прив’язані в сідлах, немов трупи. Хтось загубив палицю, яка з брязкотом покотилася по гладенькій скелі.

На Пустищі Снів панувала жаска глуха тиша. Було чути тільки тупіт десятків копит в’ючних тварин і важкі чалапання орніпантів. На чолі високий старигань у каптурі впевнено йшов на схід, стукаючи об камінну плиту кінцем списа, ведучи за вузду першого бактріана. У нього був такий вигляд, ніби він ступав по власній тіні.

Я не провалився в тяжкий безпам’ятний сон, як решта, але й так боровся зі злипанням повік. Часточка мертвецької води, мабуть, проникла в моє тіло через язик і рот, але це було неуникним. Тільки от те, що я бачив, поки мої очі закочувались, а голова погойдувалася вперед-назад, могло з такою ж імовірністю бути правдою, як і химерним сном.

Я дивився на гігантські шпилі, що здіймалися наді мною й простромлювали небо, шпилі, якими вгору і вниз котилися великі кулі; на кам’яні шипи, які найширшою своєю частиною біля основи накрили б цілі села і які раптом розділялися в повітрі на окремі пласти; на великі блискавиці, які з сичанням стріляли між верхівками веж.

А потім я опинився в імлі. Щільній і густрій, немов сметана, імлі, в якій я йшов уже на своїх ногах. Мій птах кудись зник, каравану також ніде не було видно.

З туману виринула невиразна постать високого чоловіка в каптурі й кірененській куртці під плащем.

— Стовпе! — загукав чоловік тремтячим голосом. — Мій маленький тигре...

Ми впали один одному в обійми. Мій батько виглядав молодше, ніж тоді, коли я бачив його востаннє, мав запах прив’ялих квітів і бакхунового диму.

Я навіть не помітив, коли сльози почали котитися моїми щоками.

— Батьку... — прошепотів я, і раптом пригадав, що таке Тупана Усінґі. Вічний сон, що втамовує тугу, але не випускає з обіймів. — Батьку, я мушу піти...

— Так, хлопче, — мовив імператор, мій батько. — Ти не можеш тут залишитися. Не можеш стати частиною сну. Тому я не вітаю тебе в саду. Поглянь. Тут немає ні кущів, ні павільйонів, немає твоїх коханих жінок, немає твоїх братів і матері. Є тільки ми удвох. В імлі.

— Батьку... я так утомився....

— Знаю, Стовпе. На тебе ліг тягар понад сили. Але ти той, хто може це все подолати й повернути весь світ назад на його шлях.

— Чому я?

— Бо тільки ти вижив, сину. Відуни на мить побачили одну з твоїх доль. Іди за нею далі.

— Скажи мені, що я маю зробити!

Він похитав головою.

— Не можу. Доля — немов дим. Мені не відомі всі події і я не знаю, якими вони будуть насправді. Я — лише спогад, не справжній дух.

— Ти не мій батько?!

Він усміхнувся.

— Я те, що ти про мене запам’ятав. Я — все те, чим був твій батько, що залишилось у тобі і що Тупана Усінґі прикликав сюди. Те, в чому опинився дух твого батька, та єдина іскра свідомості, має залишатися прихованою, як і таємниця смерті всіх людей. Воно ніколи не повинно постати перед очима живих.

Він узяв мене під руку.

— Ходімо. Часу в нас рівно стільки, скільки в твого каравану. Я скажу тобі кілька речей, які ти запам’ятаєш, і кілька — яких ні. Але вони зринуть у твоїй голові у відповідний час.

Із туману раптово з’явилися бойові ридвани, що котилися повільно, один за одним, на козлах сиділи солдати у старосвітських обладунках, з похиленими головами. Стрільці також байдуже сиділи позаду, звісивши ноги назовні. Ридвани були старого типу, з негнучкими дивними дишлами й маленькими колесами, оббитими мідною бляхою.

— Де схід?! — кричав високий воїн у червоному плащі й обладунках, які я бачив на старих малюнках і барельєфах. На голові у нього був стародавній шолом тимен-басаара з хвостами по боках і шипастим бляшаним гребенем, а в руці він тримав Око Півночі. Однак зіниця Ока невпинно крутилася.

— Де схід?! — прокричав він знову. — Сонце не може бути повсюди!

Ридвани проїхали повз нас, їх поглинув туман.

— Бідний Кітарґей, — мовив мій батько. — Ніяк не може знайти шляху.

— Батьку...

— Ти знайдеш, тільки не вагайся. Я мушу тобі це сказати, бо Брус уже недовго тебе вестиме. Ти маєш покладатися тільки на себе.

— Батьку! Брус не зрадить. Це неможливо... Він...

— Ні, він наближається до роздоріжжя. Він муситиме зробити вибір, сину. Тому запам’ятай: якщо тоді доведеться відступити чи вибрати неволю, вибирай неволю. І ще одне: неволя — не вічна. Ти знайдеш шлях на свободу. Силою чи підступом. А тоді дивися в небо. Одного дня під вечір ти побачиш, як вогняна зоря розтинає небосхил. Шукай її. Іди туди, куди вона впаде. Це все, що ти мусиш зараз запам’ятати. Ти впораєшся, синку.

Батько пригорнув мене й поцілував у чоло, а я знову опинився в сліпучому сонці, на спині мого орніпанта.

Мене крутилося в голові, а навколо здіймалися химерні будівлі.

Якщо я уважно до чогось приглядався, то знову починав бачити імлу, а в ній сади, господарства й павільйони, а також людей, які бігли назустріч каравану, а натрапляли раптом на невидимий мур, припадали до нього й стукали до ньому долонями, але не могли ступити далі ні кроку. Вони кричали, я бачив, як вони розтуляли вуста й гукали мене, але я не чув жодного слова.

А потім голова каравану під проводом сліпця вийшла з Тупана Усінґі, копита бактріанів вгрузли в пісок.

Люди починали прокидатися.

Дні поточилися своєю звичною колією, ніби геть нічого й не сталося. Дехто страждав від головних болей, дехто туманно пам’ятав якісь кошмарні сни. Але ніхто не загинув і ніхто не залишився в ув’язненні Пустища Снів.

Караван мандрував уперед.

Однак відчувалося, що кінець подорожі дедалі ближче. Я не знав, чому, просто щось таке висіло в повітрі.

Тільки якось уночі один із бактріанів зірвався й помчав у пустелю. Ми знайшли його вранці, ідучи на орніпантах його слідами — тварину розшарпали на клоччя. Бенкей довго оглядав розпатране тіло, торкався ножем країв ран, які виглядали так, ніби їх завдали серпи ридвану.

— Чи живе в далекій пустелі що-небудь таке, що могло б залишити такі рани?

— Я знаю, про що ти думаєш, — відповів я з висоти свого орніпанта.

— Роіго, — мовив Брус, під’їжджаючи на своєму птаху.

— Пора знову розмалюватися знаками, — понуро сповістив Бенкей. — Але де тут знайти водяний потік, оце вже не знаю.

— Питання в тому, чи говорити нам про це кебірийцям?

— Так, але лише через кілька днів, — сказав Брус. — Через два чи три.

— Чому?

— Бо немає абсолютної певності. Останнім часом ти бачив сни?

— Сни очима примари? Ні. Ще відтоді, як ми покинули Нагільґил.

— Тож це може бути зовсім не роіго.

Я сумнівався. І не був упевнений, про що думав Брус, коли стверджував, що наступного дня ми про все дізнаємося.

Ми поїхали далі, от тільки я і мої вивідники озиралися значно частіше, ніж інші. У мене справді більше не бувало таких снів, хоча я мав передчуття. А воно підказувало, що моє прокляття зараз прямує пустелею слідами нашого каравану. І веде його спрага.

Пустеля знову почала змінюватись. На нашому шляху почали з’являтися каміння і скелі, а через кілька годин ми натрапили на сухе колюче деревце й плями брідного лишайника на каменях.

Якби хтось побачив нас збоку, подумав би, що ми збожеволіли від сонця. Сухе деревце, яке не зацікавило б навіть онагра, довело нас до радісної істерики, ніби було найпрекраснішим садом. Кілька скель, що дивилися на нас ошелешено, ми привітали, немов давно не бачених родичів, танцюючи й качаючись у піску.

Але після полудня на нас наскочила буря.

Стало незвично душно, й було помітно, що Н’Ґома непокоїться. Він постійно виїжджав зі строю і, прикриваючи очі дивився на південь, ніби чекав на когось. Після обіду небо з того боку виразно потемнішало і затягнулося неприємним рудим кольором.

Провідник оголосив привал і караван почав звиватися.

— Буря! Вітер несе пил! — пояснив нам один із кебірийців. — Нас засипле, якщо ми не підготуємося!

На щастя, ми дісталися якихось скель, прив’язали й закріпили все, що лише змогли, і вже відчували, що погода стає якоюсь дивною. Усі бурчали один на одного, втомлені і знуджені дорогою, сонце люто палило, але водночас ніби бракувало повітря і свистіло у вухах.

А потім величезна темна хмара вперіщила нас, як батіг, і світ потонув у пітьмі. Курява шмагала шкіру, затикала ніздрі й продиралася під одяг, вітер витискав повітря з легень. Відчуття були жахливі, але нічого особливо не можна було вдіяти, окрім як притулитися за живою загорожею з бактріана чи орніпанта. Треба було тільки затуляти очі й рота та слухати страхітливе завивання буревію, в якому чулися відголоси тварин і примар. А часом він скидався на голосіння рогів Червоної Вежі.

Тривало це довго, але нарешті найгірші пориви ослабли. Світ і далі був укритий паволокою з рудого пилу, вітер лопотів полами плащів, але це вже не була одержима стихія. Ми всі були виснажені й більшість заснула там, де ховалася від куряви, лише прополоскавши уста ковтком води.

Я дивився на світ, залитий темним жовтуватим світлом, який періодично розтинали сині блискавиці, й чекав дощу, але дощ так і не надійшов.

Натомість я побачив Міраг. Вона стояла на далекому пагорбі, біла постать із дірками замість очей. Цього разу на ній був якийсь саван, і вона стояла згорблена, з похиленою головою, закритою волоссям.

Я скрикнув, але світло лише на мить замигтіло й погасло. З гучним серцебиттям я чекав наступної блискавиці, але коли дочекався, пагорб був уже порожній.

А потім хтось ухопив мене за плече.

Усе сталося одночасно.

Мій приглушений крик, рух, із яким я перехопив простягнуту до мене руку, й блиск леза, яке я вийняв з-за пазухи.

Брус відбив удар, штурхнувши мене в передпліччя, ніж покотився по камінню.

Мій орніпант від здивування затуркотів.

— Вибач, тохімоне, — сказав Брус.

— Ти теж її бачив? — закричав я.

— Арджуче, хлопче... Молодий Тигре... Я прийшов попрощатися.

У наступному спаласі я побачив, що по його обличчю течуть цівки крові, дві з яких перетинають очниці, ніби звивисті гірські струмки. Криваві сльози. Прощання друзів, як сказав мій батько.

Прощання...

— Кодай масса, тохімоне, — прошепотів Брус нерозбірливо, охопивши кулак долонею і схиливши голову. Тоді я побачив, що його череп наїжачений голками, і це тому по його обличчю стікає кров. Подих застряг у мене в горлі. — Пробач, володарю, але я більше не можу бути твоїм захисником. Я йду, моє місце в душі займає хтось інший. Може, не жрець Чекедей, але цей хтось — не я. Я залишаюсь собою, поки в моїй голові стирчать ці голки. Я сам їх встромив. Встромив і на мить повернув собі свою душу. Для того, щоб виконати моє останнє аґіру.

— Брусе... — прохрипів я, тремтячи усім тілом. — Брусе... сину Полинника... ти не можеш...

— Ні, хлопче, — зупинив мене він. — Ти був для мене, як син. Ти не можеш іти світом... Нести долю всього Кіренена пліч-о-пліч із кимось, хто перетворюється на ворога. Не можеш мандрувати з амітраєм, який ненавидить усе, що вільне і справжнє, а любить лише Підземну Матір і прагне, щоб усе стало єдиним. Це не про мене, але я слабну. Мене з’їдає зсередини. Я стаю шкаралупою, в якій поселилася змія. Я живий, поки в моїй голові стирчать кебірийські голки.

Послухай мене, хлопче, послухай! У мене мало часу. Зі мною говорили Іфриси. Я знаю, що робити. Я можу затримати роіго. Можу її знищити, якщо буду спроможний принести себе в жертву. Так це працює. Ти для мене, як син, тохімоне. Я затримаю її. Дозволю себе з’їсти. Віддамся роіго. Її ненависть згорить у вогні моєї відданості. Я з’єднаюся з нею. Ти її знав, правда?

— Її звали Міраг, — прошепотів я.

— Міраг... Вона звинувачує тебе, але це я її вбив. Пробач, тохімоне, вже немає часу. Дивися на небо і море. Вони тебе поведуть. Виглядай вогняну зірку. І прийми... моє аґіру...

— Брусе... — я відчував, що гарячі сльози сікають з мого обличчя разом із пилом. Червоні від піску, схожі на кров. Ми обидва плакали кривавими слізьми. Я не зміг сказати своєму другові й захиснику нічого більше, бо мені стиснуло горло.

— Ромассу... — сказав Брус. «Ромассу», життя моє.

Він встав і пішов у пітьму. Я ще раз побачив його у світлі блискавки, коли він видирався на пагорб. А потім я залишився сам.

Уранці я був знеможений. Із закляклим обличчям, із порожнім нутром, що перетворилося на попелище. Я вже втрачав у житті людей, які були мені ближчими, ніж Брус. Жінок, яких кохав так, як кохає чоловік, своїх рідних, батька і вчителя. Щоразу це була втрата, після якої світ здавався неможливим, і кожна випалювала мене дощенту, як піч випалює глину. Однак річ у тім, що Брус був останнім. У мене не лишилося вже нікого, кого б я знав довше, ніж кілька місяців. Нікого, хто б мене бачив дитиною і хто знає, хто я. Тепер я був зовсім один.

Я розповів своїм вивідникам, що сталося, але це були мої солдати. Вони зрозуміли й чекали наказів. Це й усе. Я бачив у їхніх очах проблиск співчуття, але швидкоминущий. Польовому командувачу не співчувають. А якщо й так, то немає способу це проявити.

Перш ніж ми рушили далі, я пішов на той пагорб, але не побачив геть нічого. Ні краплі крові, ні навіть слідів, бо вітер усе згладив. Я знайшов лише ремінець із підвішеним маленьким ножем-кастетом, вістря якого було не більшим за великий палець. Брус завжди носив його на шиї. Зачепившись за виступ скелі, він злегка гойдався від подмухів вітру. Я вдягнув його на себе, і це було моє останнє прощання.

Потім я провів день у сідлі й радів, що я був один. Я зручно сидів у сідлі, з прихованим у каптурі обличчям, даючи нозі відпочити, бо вона досі давалася взнаки, й однією рукою поганяв, а другою гладив свою залізну кулю бажань.

Ставало прохолодніше.

Наступного дня піски ергу непомітно закінчилися й навколо нас стало видно рослини. Незнайомі, яких я досі ніколи не бачив.

Перед нами простягалася пласка кам’яниста рівнина, а за нею здіймалися сірі сумні гори. Небо також було затягнуто сірими хмарами.

Усі танцювали серед каміння, бактріани ревіли, а мені не хотілося навіть злізти з сідла. Я дивився на все це згори. Вони знайшли невеличкий струмок, Бенкей приніс мені бурдюк свіжої води, я нахилився у стремені, щоб узяти почастунок, і усміхнувся амітраю, але мені здавалося, що від цього моє обличчя потріскається.

Я випив ковток солодкої води, віддав бурдюк, а потім вийняв люльку з Брусового багажу й набив її бакхуном.

— Правила прості, — пояснював Н’Ґома. — Посеред пустища є лінія, викладена з великих каменів. Потім наступна. Нам можна перетнути першу, не можна другої. Ніхто не повинен її перетинати, бо загине. Вони, люди-ведмеді, так само. Заступають за першу з їхнього боку, але не можуть перейти наступної. Між лініями ми розкладаємо свій товар і відходимо. Вони його роздивляються і поруч кладуть плату. Якщо вона достатня, ми підходимо й забираємо її в мішки. Якщо надто мала, повертаємося й чекаємо далі. Вони додають своє або ні. Ми теж можемо дещо докласти чи забрати. Так це працює. Вже багато років.

— І ніхто не обманює?! — запитав Бенкей. — Це ж легко.

— Якщо ми ошукаємо, вони почнуть убивати каравани. Якщо вони, ми перестанемо приїжджати. Все просто. Навіть амітраю це має бути зрозумілим.

Упродовж наступних днів ми носили товари. Міхи з брилами солі, ретельно закорковані бутлі та скручені сувоями шкіри кам’яних волів. Цього було дуже багато. Ми розкладали товари за лінією каміння, в місцях, які показував Н’Ґома, і поверталися по наступні.

З нашого боку горіло велике вогнище, яке мало сигналізувати наше прибуття, але люди-ведмеді не з’являлися.

Тож ми чекали. Нудилися, мерзли, палили багаття й намагалися полювати, але в цьому пустищі мало що можна було знайти, окрім кроликів.

Через чотири дні ми почули понуре гудіння якихось рогів і біля підніжжя гір з’явився вогонь. Невеличне, бухкаюче вогнище.

Ми дивилися, як вони підходять до наших товарів, як під’їжджають їхні кострубаті вози з полотняними будами. А потім ми скам’яніли від здивування.

Люди-ведмеді були потворами. Я гадав, що це просто назва народності, як наші кланові імена. Тоді як це були величезні кудлаті монстри, які зростом удвічі перевищували рослого воїна, з іклами, які не осоромили б і тигра, і могутніми руками, що сягали майже до колін. Я бачив якісь частини одягу, пояси й шматки обладунків, але також бачив, що вони не завжди ходять на двох ногах, як люди.

Я підійшов так близько, наскільки було дозволено, і спостерігав за ними з-за скель. Я не чув нічого, що нагадувало б людську мову. Тільки хрипкі погукування і щось, що звучало, як гавкіт, якби пес був завбільшки з поні.

Я відчув тривогу й підійшов до Н’Ґоми, який грівся біля вогню з келихом відвару в руці.

— Це ж чудовиська, — сказав я. — Як вони можуть торгувати?

— Не знаю. Інколи я бачу й менших. Ті теж виглядають потворно, але здається, розумніші. Рахують щоразу вони добре. Ну, й мають, чим заплатити.

— Ти ніколи з жодним із них не розмовляв?

Він стенув плечима.

— Звісно, що ні. Я пояснював тобі, як ми торгуємо. Кладеш товар, забираєш оплату. Сам. Із ким тут говорити? Уся розмова — це трохи більше солі чи золота.

Я сів, схрестивши ноги, узяв подану мені миску, обережно поставив її на циновці й подивився прямо в тигрячі Н’Ґомині очі.

— Н’ямбе Н’Ґомо, як ти плануєш влаштувати наш перехід у країну людей-ведмедів?

— Хіба ти не зрозумів, кірененцю? Нікому не вільно заходити за камені. Нікому. Ані я, ані Підземна Матір — ніхто цього не зробить. Хто туди піде — буде убитий.

— Ти знав, що ми маємо пройти далі. Що ми йдемо до країни вовчих кораблів, я сто разів тобі про це говорив, ньямбе Н’Ґомо. Ти нас ошукав!

— Ви сказали: «Н’Гомо, переведи нас через пустелю, як ходять твої каравани». Я це зробив. Я не можу зробити так, щоб ми перетнули каміння, бо це поза моїми можливостями. Олімвенґа усурі.

Я випив відвар і пішов собі геть, бо весь трусився від злості. Не озивався до Н’Ґоми весь день, зате зібрав своїх вивідників.

— Ми можемо пробратися, — запропонував Бенкей. — І не такі речі доводилося робити.

— На незнайомій місцевості? При всіх цих юрмах потворних торговців? Як? Прикинемося ведмедями? — розсердився Сніп.

— Ми можемо піти на південь, десь це місце, на якому вони торгують, закінчиться. Ну цей базар же не простягається аж до краю світу, — мовив я.

— На їхньому місці я б за ним добре стежив, — вступив Н’Деле. — Якщо тут діють такі правила, то мабуть не без причини. На цьому путищі буде помітно, хто відходить уздовж лінії степу замість іти назад у пустелю. Вони підуть за нами, та й усе. У них там гори і ліси, а у нас пласке ніщо до самого Амітрая. Ми їх не побачимо, а вони нас так — ще й як.

Наступного дня Н’Ґома прикликав мене знову. Я пішов, хоча від його вигляду до мене охоплювала злість.

— Ти знаєш, що значить н’ямбе, сину Списника?

Я зізнався, що ні.

— «Торговець»? «Шляхетний»? А може, «пройдисвіт»?

— Це значить «дядько», хлопче. А знаєш, що тобі скаже дядечко Н’Ґома?

— Що я задарма можу повернутися в Амітрай. Прямо під ніж, дядьку.

— А чому в Амітрай? Їдьте з нами у Кебір. Це прекрасний світ. Степи, пущі, сонце. І люди сміються там із вашої Праматері.

— Ми не можемо ні повертатися, ні їхати в Кебір, Н’Ґомо. Наш шлях веде деінде.

Я відвернувся. Він знову мене покликав.

— Є один спосіб, кірененцю! Спосіб перейти за каміння.

Я підійшов до нього.

— Який спосіб?

— Ви не мусите цього робити. Тільки якщо така буде ваша воля.

— Я слухаю.

— Лінію з каменів може перетнути лише товар, сину Списника. Щоб її перейти, ви б мали стати товаром.

— Сховавшись у міхах із сіллю? У Бочках?

— Ні! — закричав Н’Ґома. — Адже вони б сприйняли це як шахрайство! Я не можу підміняти сіль людьми!

— Тоді як?

— Ми вас зв’яжемо. Посадимо поруч із міхами з сіллю та шкірами. Як товар.

— Ти хочеш продати нас у рабство цим потворам?

— Це єдиний спосіб, тохімоне. Я дам вам приховану зброю, а вузли ми зав’яжемо так, щоб вам було легко звільнитися. Але якщо ви хочете пройти за камені, ви мусите стати товаром.

— Я маю поговорити зі своїми людьми.

Коли сонце вставало над рівниною, ми вже сиділи вряд біля бочок, мішків і сувоїв шкір. Сиділи мовчки.

— Часом я шкодую, що я кірененець, — зітхнув Бенкей.

— Ніякий ти не кірененець, — обурився Н’Деле.

— Ви впевнені, що хочете цього? — запитав я. — Я дав вам вибір. Киньте пута й тікайте звідси. Я мушу це зробити. Ви — ні. Їдьте з Н’Ґомою в Кебір!

— Я зробив вибір, — відказав Сніп. — У покинутій хаті під Нагільґил. Коли промовив: «Аґіру кано». Мої люди теж, тохімоне. Немає про що й говорити. Ми — кірененці. Ми вирішили.

— Мосу кандо! — підтвердив Бенкей.

Я зітхнув. Сніп, Бенкей Гебзаґал і Н’Деле Аліґенде. Кірененці.

Сонце здіймалося все вище. З боку гір надходили люди-ведмеді.

Розділ 11.

Спис бовдурів

Сурт їде з півдня

з губителем листя,

сяють мечі

на сонці богів,

гори зіткнулися,

відьми пощезли,

до Хель люд рушає,

тріснуло небо.

Пророцтво Вьольви

Напередодні нашого виступу ми влаштовуємо велику учту. Печене м’ясо, пиво, мед, риба.

Стіл тягнеться через усю велику залу, палають олійні лампи. Мій загін спеціального призначення на почесних місцях, усі з гордістю вбрались у маскувальні білі костюми, які вдягли на голе тіло. Я особисто сумішшю сажі і жиру малював на білому полотні чорні довгасті плями.

Надто холодно для Танцю Вогню, але ми сидимо перед вогнями, що бахкають у камінах, п’ємо і сміємося. Усе абсолютно невимушено. Ці люди чудово відчувають, яку цінність має життя. Їхнє — винятково крихке кожної днини. Вечеря перед виступом у бій — це справжній прощальний бенкет. Тому пінисте пиво струмками ллється у глеки, ми горлаємо навперебій, зрештою танцюємо біля каміна, стрибаючи один на одного і вдаряючись торсами, Варфнір заливає пиво в горло прямо з глека, навколо всі плескають і ричать, Ґрунальді, голий до пояса, посмикується, розмахуючи надгризеною телячою гомілкою. Ми живі. Ми все ще живі. Усі клекочуть нестримною природною вітальністю, через яку я їм заздрю.

Вечеря гучно розтягується до пізньої ночі і нікому з моїх людей не стрельне в голову влягтися спати раніше. Я це знаю, і це мені дуже на руку.

Дочекавшись моменту, коли всі вже добряче напилися, я нишком виходжу із зали, а потім дерев’яним лабіринтом дворища іду до своєї кімнатки на піддашші. Оглядаю ідеально розкладене спорядження, роздягаюсь, викурюю ще маленьку люльку і задмухую лампу. Насправді я не хочу звідси їхати. У мене немає бажання знову зіткнутися з божевільним ученим, споглядати химерну босхівську діораму. Я хочу залишитись тут. У Домі Вогню з тими, кого я тут знаю. Спати до самої весни.

Вона прослизає в кімнату, щойно я лягаю у ліжко. Тихо і непомітно. Сідає на краю сінника, кладе вузьку долоню на мої губи. Поволі нахиляється і вкриває мене струнким, змерзлим під тонкою сукнею тілом.

— Нічого не кажи... — чую я гаряче дихання прямо у вухо. — Зовсім нічого... Не треба обіцяти, клястися, нічого... Тільки будь тут. Будь зі мною.

Я обіймаю її і стягую через голову сукню, після чого мої долоні одразу ж зісковзують на стегна. Наші губи зустрічаються, щойно її голова виплутується з тканини.

Я виконую наказ і нічого не кажу.

* * *

Він вийшов із поселення через задній вихід на світанку, коли було ще зовсім темно, ведучи Ядрана за вуздечку і тупаючи якомога тихіше. Ішов так легко, що навіть сніг не рипів під підошвами його черевиків.

А от його командос ледь волочили ноги, намагаючись не шпортатися й не натикатись у темряві на дерева. Він дав їм знак сідати на коней, і вервечка сніжних ніндзя, гойдаючись у сідлах, помандрувала ступом по стежці.

Зупинилися на галявинці, все ще мовчки. Ґрунальді розшнурував каптур і витер обличчя жменею снігу, який згріб із гілки.

Вуко зробив кілька жестів, і вони утворили коло, кінськими мордами всередину. Варфнір потрусив головою, ніби похмілля можна було з себе струсити, немов сніжинки.

Драккайнен приклав пряму долоню до губ, тому жоден не озвався. Вони лиш стояли й дивилися один на одного крізь щілини білих каптурів.

Драккайнен відстібнув обшиту білою шкірою флягу від сідла і подав їм, показуючи, що її треба передавати по колу.

Решта розшнурували каптури, опускаючи вічка, що прикривали роти й носи, й демонструючи повні вдячності усмішки. Вони пили довгими ковтками, поглинаючи міцний мед, гарячу воду й трави, які — як запевняв Вороняча Тінь — за кілька хвилин присплять найпильнішу дуенью.

Драккайнен навіть не мусив вдавати, що сам п’є. Коли барильце дійшло до нього, білі вершники вже гойдалися в сідлах, один за одним сповзаючи на кінські шиї.

— Починаємо, Цифрал, — буркнув він під ніс. Зіскочив з коня, відстібнув від сідла бурдюк, облив землю під кінськими копитами мутною мулистою бурдою, утворюючи форму замкнутого кола. Рідина засяяла миготливим блиском діамантового пилу.

— Ти впевнений, що це спрацює? — запитала фея з нервовими нотками в голосі.

— Ні в чому я не впевнений, бо ні в чому не можу бути впевнений, — сказав він, обережно постукавши лезом ножа по керамічному захисту Списа Бовдурів. Глина тріснула. Коні, що стояли в дивному порядку, почали пирхати і стригти вухами. Драккайнен обережно зняв скам’янілу шкарлупу із древка і сховав її за пазуху. Натомість вийняв зв’язку ременів, вклав їх у зуби, після чого взяв руку першого з вершників і прив’язав її до списа. Коли прив’язав двох, не мусив більше його тримати — частково схований у футлярі, він вертикально висів між кінськими головами. Вуко бачив, як він ясніє миготливим німбом мініатюрних сяйливих іскор.

— Готово... — він поліз за пазуху, дістав висушену ягоду й кинув її в рот. Заплющив очі. — Дві вершини в тумані, що горнуться одна до одної, як дві половинки однієї дупи, — продекламував він фінською. — Завжди ті самі рвані лінії гір, затягнуті сизуватим опаром. Видимі здалеку дві плями лісу, що повзуть по узгір’ях, палаючи розкішними барвами осені. Сімдесят три хвойні кущі, покручені так, ніби над ними попрацював майстер бонсай. Розкидані навколо біло-сірі брили вапняних валунів, синюватих, як зіпсоване м’ясо. Сяйливе харкотиння сніжних ковпаків на верхів’ях...

Вуко знав, що не спроможний стерти зі споду повік цього краєвиду. Жодне інше місце він не знав так добре, як це.

Щоб це зрозуміти, треба самому певний час побути деревом.

Перенесення було, ніби зблиск і поштовх. Випалений під повіками пейзаж виріс із нічого й ударив йому в обличчя.

Розплющивши очі, Вуко побачив саме те, про що подумав, тільки поглинуте глибокою темінню зимового досвітку.

Чийсь кінь заіржав. Драккайнен розв’язав ремені, що тримали руки воїнів. Спалле безвладно зсунувся з сідла, ніби мішок. Вуко посадив його й перевірив пульс на шиї.

Потім у решти. Усі були живі і спали, глибоко дихаючи.

Він поліз за пазуху і знову дістав шматок відбитої керамічної оболонки, а також хутряний згорточок із м’якою замазкою. Старанно й надійно заклеїв тріщину, а потім застібнув клапан шкіряного футляра. Миготливий відблиск сили зник. Залишилася галявина, повна чорних випалених цурпалків дерев, укрита снігом, із нетиповими кучугурами, що підозріло нагадували вершників.

— Ядране, хай коні ляжуть на землю, — пробурмотів він коневі на вухо.

Кінь коротко заіржав, легко вкусив одного за бік, а іншого штовхнув задньою ногою. Тварини лягли одна біля одної. Ґрунальді зсунувся вперед у сніг і захропів.

Треба було почекати.

Стежка, що збігала вниз, була урвистою, але верхових коней можна вести без проблем.

— Треба було сказати, що ти збираєшся діяти! — приглушеним голосом просичав Спалле. — Так не годиться. Приспав нас, наче тварин якихось...

— По-іншому ніяк, — прошепотів у відповідь Вуко. — Не галасуй.

— Від цих пісень богів можна розхворітись, — бурчав під носом Спалле, — на страшну хворобу...

Варфнір, який ішов останнім, замітав сліди гілкою. На відстані кільканадцяти кроків попереду них скрадався Ґрунальді без коня, обережно ступаючи по снігу. Навколо вставав понурий свинцевий світанок. Ледь сіявся сніг.

Їх було четверо, і йшли вони швидко. На них були вишиті зигзагоподібними зміїними візерунками кожухи зі знаком Танцюючих Зміїв на спині, вишукані шоломи, вдягнені на хутряні капузи, з яких пашіло парою. Певно, йшли так іздалеку.

Попереду — великий бородатий чолов’яга в шубі й шоломі, оздобленому гребенем, схожим на атакуючу кобру, із відлогою, що радше нагадувала риб’ячі плавці, він ніс у руках лук і щомиті припадав до снігу, обережно водив пальцями по засипаних слідах попереднього дня, ніби це був шифр Брайля.

Воїни мовчали, уважно роззираючись.

Було схоже, що вони когось шукають, і то нервово.

Група вийшла на невеликий перевал. Велетень попереду раптово зупинився і підняв угору кулак. Усі зупинились на пів кроці, якомога тихіше познімали зі спин щити й міцніше стисли списи.

Бородань однак не сказав ані слова, тільки вдивлявся униз по схилу, а на його чолі пролягла вертикальна зморшка. Його люди, збившись у купу позаду, терпляче чекали.

Воїн, покинувши постерігати за схилом, глянув на замет за два кроки від нього. Здивовано звів брови й нахилився, щоб роздивитися. Кучугура вибухнула йому в обличчя хмарою сніжного пилу.

Велетенський воїн обернувся до своїх, відкриваючи їхнім очам болт із чорним оперенням, що стирчав у нього з грудей, потім кашлянув жахливим свистячим відлунням і в цей момент дрібний ланцюжок обвився в нього навколо шиї.

На перевалі зчинився хаос.

Це не було схоже на звичайну сутичку, одну з тих, що точилися в цих горах без кінця, відколи Великий Аакен велів Зміям усе захоплювати. Усе відбулося блискавично й нагадувало бійню. У цьому не було й натяку на лицарське протистояння. Навколо Зміїв порскав сніг і несподівано в ньому з’явилися два білі створіння без облич і зі щілиною замість очей. Один із воїнів замахнувся сулицею, але навколо його зап’ястка обвився ланцюг із важком, той, кого він хотів поцілити, метнув йому в обличчя сталеву зірочку, після чого низько присів на розставлених ногах і різонув його по стегну. Інший вискочив з-поміж скель, де щойно нікого не було, рубонув Змія, що стояв позаду, по горлу і зник. Останній зі Зміїв перескочив конаючого бороданя і кинувся тікати, коли вибухнув іще один замет і новий сніжний демон копняком збив його з ніг, заскочив на спину й затиснув ланцюг на шиї.

Усе тривало максимум кілька секунд.

Воїн, що лежав обличчям у сніг, був засліплений страхом. Сам не знав, що з того, що він побачив, було страшнішим. Білі істоти, що з’являлися нізвідки, чи їхня нелюдська тактика. Дивний напад по кілька на одного з химерною зброєю. Вони навіть не намагалися ні з ким боротися. Один бив по ногах, інший — в обличчя, третій — по зброї, і людина вмить була мертва. А вони вже бралися за наступного. Вбивали блискавично й безпристрасно, ніби працювали в полі чи вирубували кущі.

Йому брутально підняли голову, викрутили руки й затягнули кудись між скель.

— Добре, — кинув Драккайнен придушеним шепотом. — Хороша робота.

Спалле вже засипав кров свіжим снігом, Варфнір і Ґрунальді хапали першого зі Зміїв за ноги й руки, щоб скинути в поблизьку щілину між скель, де внизу шумів струмок.

— Секунду, — прошипів їм Вуко. — Знімайте з них кожухи, шоломи і щити. Ми перевдягаємося. А потім у прірву.

— Чув? — прошепотів Ґрюнф до полоненого, піднімаючи його підборіддя вістрям меча. — Вискакуй із кожушка.

— Так... Так... — застогнав переляканий воїн. — Зараз... Віддаю... Не вбивай.

— Я запитаю раз, — повідомив Драккайнен тим самим тихим шипінням з глибини свого білого каптура. — Не скажеш — видовбаю око. Ясно?

— Так... Будь ласка...

— Як дійти до Музичного Пекла?

Хлопець відповів швидко, белькочучи й ковтаючи звуки. Щойно він переслідував рабів-утікачів. На власній землі. Те, що зараз сталося, неможливо було навіть зрозуміти. Йому здавалося, що він бачить якийсь моторошний кошмар. Тим більше, що це все сталося за одну мить.

Драккайнен утрамбував трохи снігу й почав малювати кінчиком ножа.

— Тут ця гора. Тут перевал. Це струмок. Куди йти до Музичного Пекла? Де Шпичак?

— Знову ця його мавпа, — буркнув Спалле. Але хлопець якимось дивом — може, з переляку — зрозумів миттєво й тремтячою рукою намалював решту мапи.

— Добре, — підсумував Драккайнен. Варфнір вийняв із рукава короткий ніж. Хлопець ледь не вибухнув.

— Я ж сказав... усе... Будь ласка...

— Відведи його набік, — крижаним тоном кинув Вуко. — І не залий кров’ю кожух.

— Ну, давай, юний Змію, — озвався Варфнір. — Я зроблю це швидко. Не болітиме. Не те, що цей ваш Танець Вогню.

Навіть крику не було чути.

Пролунав тихий свист і зі снігу на узбіччі виросло п’ять укритих білими попонами коней. П’ятеро воїнів-Зміїв у кожухах зі знаками Танцюючих Зміїв, з круглими щитами і в шоломах рушили далі в дорогу.

— Нащо це лахміття? — запитав пригнічено Ґрюнф.

— Нам треба пройти через долину, — пояснив Драккайнен, — яку називають Садом насолод. Більшість парків атракціонів на зиму зачиняють, але ніколи не можна знати напевно.

— Паршиво мені, — зізнався Варфнір. — Це не був добрий бій.

— На жодному з нас навіть подряпини немає, вони мертві, ми здобули інформацію й одяг, а витратили лише кілька хвилин, — відповів Драккайнен. — Це і є справжня війна. Я знаю, що паршиво, але це необхідність, а не розвага. Закінчимо роботу — знову зможете битися з честю. А ми тут не для того, щоби ви гинули в дурних бійках.

Вони мандрували вкритим снігом Садом земних насолод. Їхали рядком, зі щитами на спинах, удаючи знуджений патруль. Але нікого не зустріли. Не видно було квітів, замерзлий фонтан і обліплені снігом лобстероподібні скульптури справляли ще химерніше враження, ніж під час його останнього візиту.

— Мають бути ще якісь принади під дахом, — буркнув він собі під ніс.

— Та гора... — несміливо озвався Спалле. — Виглядає абсолютно як гола баба...

— Так, — відказав Вуко. — Після війни приїдемо сюди на екскурсію, роздивишся. Зсередини. Але надто воно розрекламовано. Все під туристів ніби.

— Де вони всі живуть? — запитав Варфнір.

— З іншого боку долини і в наступній. У таких кам’яних будах, але туди ми навіть не потикатимемося.

А потім вони натрапили на дорогу. Широкий, протоптаний у снігу шлях зі слідами багатьох людей.

Драккайнен раптом застиг, стрибнув ногами на сідло й глянув назад.

— З коней, — прошипів. — Убік, у глибокий сніг. Повкладати коней і зробити замети! Зникаємо!

За кілька хвилин через рівнину проїхала величезна кутаста підвода на оббитих бляхою колесах, окута залізом, наїжачена сталевими шпичаками. Вона рухалась завдяки десяткам людей у обдертих каптанах і рештках хутра, які тягнули її, запряжені в дишло, підпихали спиці коліс і штовхали буду один поперед одного, падаючи і встаючи.

Короб воза був розписаний кольоровими, хоча й понурими примітивними малюнками сонця, яке пожирають змії, і двох місяців.

Погонич на козлах був повністю закутаний у кошлату шубу, його голова була обмотана картатим шарфом так, що виднілась тільки щуряча пика. Він тримав довгий батіг з купою ременів, прикрашених на кінцях важками.

За підводою крокувало кільканадцять крабів, потім кілька вершників у вишуканих, хоч і ледь поіржавілих сегментарних латах, хтось навіть тримав абсолютно недоречні тут турнірні списи.

Конвой перетнув долину й запанувала тиша, яку переривало лише каркання ворон.

Минуло ще трохи часу, перш ніж вони обережно виборсалися з-під снігу. Ґрюнф вивів з-за пагорба змерзлих знервованих коней у попонах, вкритих снігом.

— Що це було?! — запитав обурено Ґрунальді.

— Так виглядатиме світ, якщо ми програємо, — безжально пояснив Драккайнен. — Здається, наш чарівник саме повернувся додому. Принаймні так я сподіваюся.

Вони повернули в бік долини й почали дертися між скель біля підніжжя гори.

— Зараз скоротимо шлях, — пояснював Вуко. — Тут за цією горою є місце, яке він називає Музичним пеклом. Оце був Сад насолод. Важко це описати, але так Дієвець перетворює Зміїв на те, з чим ви маєте справу. Страждання й насолода поперемінно. Зараз розділимося.

Він відламав суху гілку й відірвав від неї невеличкі палички, а потім із двох зубами здер кору, залишаючи світлі кінцівки.

— Ті, хто витягне світлі, підуть з кіньми туди, на північ, приблизно тисячу кроків. Знайдіть пусте відлюдне місце і сховайтеся. Не розпалюйте вогнища. Чекайте. Це може тривати й кілька днів. Якщо ми прибіжимо так, ніби за нами женуться всі демони світу, готуйте коней, бо це значитиме, що так воно і є. Тягніть палички.

Він простягнув до них кулак, з якого стирчали патички. Вони одночасно потягнулися за ними.

— Спалле й Варфнір залишаються з кіньми, — ухвалив Вуко.

— Знову! — буркнув злий Спалле. — Спершу вивихнута стопа, а тепер патичок.

— Не нарікай, — відповів Драккайнен. — Тут немає кращої чи гіршої роботи. Усе однаково паршиве. Беріть зброю й канати. Нас чекає підйом.

Сніг став густішим.

— O, Tenenbaum, о, Tenenbaum, ta da ti, da, da, da, daa, — почав понуро наспівувати Вуко, розплутуючи бухту канату.

Спалле й Варфнір відвели коней, бурмочучи щось під ніс, і вже за кілька кроків злилися зі снігом, наче привиди завії.

— Ліземо по черзі. Перший зупиняється на кінці каната і страхує того, хто нижче. Ті, хто внизу, стежать із луками, щоб ніхто не припхався. І так по колу. Поки я йду першим. Це не надто складне узгір’я.

Фортеця, звана Шпичаком, вирувала із гуркотом, розмішуючи сніжний замет, обертаючи косами, розмахуючи маятниками й розрізаючи повітря колесами. Відчувалося, як від неї б’є вітром.

— Що це таке? — видихнув Ґрунальді з невимовним жахом. — Що це взагалі таке?

— Лігво чарівника, — сказав Вуко понуро, розкладаючи товсту шкіру на снігу і влягаючись на животі. Спис у чохлі поклав перед собою. — Він би змастив це все чи що, оглухнути ж можна. Не стирчи на фоні неба, старий. Знайдіть собі зручні затишні місця з хорошою оглядовістю і тримайте луки напоготові. Ваша робота полягає в тому, щоб мені ніхто не заважав. Добре закутайтесь і випийте по солідному ковтку оцього. Обережно. Воно пече.

— Що це? — важко видихнув Ґрунальді.

— Сливовиця. Найкраща. Далматинська. А тепер підготуйтеся до довгого чекання.

— Він в оцьому живе? Де?

— Воно складається так, як йому заманеться. Це Дієвець. Я ж вам казав.

— Звідки мені було знати? Зазвичай же щось дофантазовують, щоби було цікавіше.

— Що тут іще, ріски materinu, може бути цікавіше? Ти з дуба впав?

Вони чекали.

Мороз пробирав до мозку кісток, але принаймні їх присипав товстий шар снігу.

— Не засинайте, perkele, бо не прокинетеся!

Це тривало кілька годин, але годин, що тягнулися вічність. Вони лежали, закутані в хутряний одяг і вкриті маскувальними комбінезонами, але холод запускав свої пронозливі мацаки в носки черевиків і за коміри. Що гірше, на виступі, на якому вони причаїтися, дуло. При чому дуло люто.

Та все ж через пару годин щось почало відбуватися. Спершу було видно, як звідусіль надходять Люди Зміїв. З вершини вони здавалися маленькими, ніби мурашки, що тюпали довгими вервечками до свого мурашника, вируючого залізного замку, і стягували туди соснові голки.

Вони сходилися з півгодини, і зрештою на безпечній відстані від замку утворили буро-чорний півмісяць, ніби хтось сипонув на сніг жменю маку.

А потім знову під’їхала підвода. Інша, хоча також страшна й кутаста, окута залізом і наїжачена шипами. На цій не було малюнків на боках, вона була понурою, іржаво-чорною. Підкотилася під замок і зупинилася.

З натовпу почувся віддалений гамір, схожий звідти на шум моря.

— Не спите?! — запитав Драккайнен. — Що там видно?

— Чисто, — прохрипів Ґрюнф.

— Нікого, — підтакнув Ґрунальді. — Тільки я не відчуваю ніг.

— Рухай пальцями в черевиках, — порадив йому Драккайнен, розстібаючи чохол Списа Бовдурів. — Якщо нам пощастить, це падло вилізе. Цей натовп, здається, саме тому і прийшов.

Він трохи підповз уперед і визирнув.

Фортеця Шпичаків почала змінювати форму. Деякі елементи сповільнювались, інші зупинялися, зубчасті колеса з глухим гулом сталі вгризалися одне в одне, переміщались якісь засуви й штоки. Попереду розкрученої шипастої астролябії завбільшки з офісний центр почав будуватися поміст із круглим подіумом на кінці. Поступово, фрагмент за фрагментом, з гуркотом і скреготом заліза.

— Чудово, paskiainen, а тепер виходь... — процідив Вуко, присовуючи до себе спис. — Ну давай, ходи до татка...

Віз також заскреготав, потужні засуви роз’їхались і наїжачений колючими нютами люк попереду, схожий на пандуси поромів, опав додолу.

Він почув гуркіт безлічі підкованих черевиків, а потім побачив, як понад десяток Зміїв тягнуть ланцюги.

— Привезли йому дракона, — здогадався він. — Нарешті він їм вдався, падло.

Але це був не дракон.

— Jebem ti dušu... — пробурмотів шокований Драккайнен.

Ланцюги були прив’язані до сітки, а сітка тримала круглий кам’яний диск, який весь час обертався навколо осі, сунучи над землею, немов судно на повітряній подушці. На камені сидів худий, як дервіш, старий, схожий на мавпу. Сидів, схрестивши ноги, сперши руки об коліна і звісивши голову, й обертався.

— Perkele... — знову процідив Драккайнен. — Бондсвіф?! Обидва Ведмеді?!

Замок загуркотів востаннє і на помості з’явився Ван Дікен. У тому самому довгому плащі й із зачесаним назад волоссям, що лисніло, як вороняче крило. Він спирався на величезну сокиру з двома клинками і держалом, обплетеним зміями, що розтуляли свої пащі на лезах.

— Нарешті ти скористався моєю гостинністю, Бондсвіфе! — голос Ван Дікена загримів, немов із динаміків на стадіоні, й луною покотився по горах. Він простягнув долоню й пальцем показав на старого, який продовжував обертатися.

— Погляньте на нього! Погляньте на останнього Пісенника! Того, хто сидів у печері під Горою Стогону й мав сміливість насміхатися з мене! Насміхатися з моєї роботи! І де він тепер?!

Натовп заревів, але без підсилювачів це був просто шум. Нічого особливого.

— Де твоя міць, Бондсвіфе?! На цій землі аж до моря є тільки один Дієвець! Тільки один той, що дає владу Зміям! Тут немає місця для таких боягузливих свиней, які не спроможні нічого вдіяти! Нічого! Ти можеш лише крутитися на цій своїй таці й прагнути нірвани!

Ще один рев з таким же мізерним результатом. Драккайнен почав нервово розстібати ремінці чохла.

— Jebem ti svinjsku mater...

Однак у цей момент щось почало відбуватися. Повітря навколо Бондсвіфа згустилося, камінь закрутився швидше. На ньому з’явилися електричні розряди й іскри.

— Ти — ніхто, Ван Дікене, — голос Бондсвіфа звучав, немов шепіт, але потужний шепіт, здавалося, що самі гори його видають. — Ніхто й нізвідки. Ти нічого не розумієш. Ти — немов капризне дитя, яке знищить і підпалить усе заради самого нищення. Навіть твоє ім’я нічого не значить. Це тільки пердіж. Я йду, бо не хочу дивитися на твоє творіння. Мене переповнює огида. Я йду, бо настав мій час.

Блискавки оточили старого короною розрядів.

— Досить! — сичання Ван Дікена вперіщило, як батіг. Блискавки навколо каменя зникли. Обидва Ведмеді роззирнувся безпорадно й дещо занепокоєно. Його диск перестав обертатися.

— Здохнеш, коли я тобі дозволю, — крикнув Ван Дікен. — Твоя свідомість нічого не варта в порівнянні з моєю! Спочатку я витисну з тебе кожну так звану пісню богів! Кожну дрібку сили! Лише тоді я дозволю тобі здохнути.

Здавалося, що Бондсвіф хотів би ворухнутися, але не може. Виглядав так, ніби зрісся зі своїм диском. Навіть з висоти виступу було видно, що він стривожений. Його стоїцизм раптом кудись зник. Обидва Ведмеді був нажаханий.

Драккайнен витягнув спис із чохла, відкинув біле хутро, яке його маскувало, зірвався на ноги й розбив глиняну ослону об скелю.

— Aiitisi nai poroja! — закричав і шпурнув спис прямо в Ван Дікена. Спис помчав зі скельного схилу, ніби в нього з’явилися крила. Пришвидшувався, як ракета, тягнучи за собою косу миготливого туману, що нагадував діамантовий пил.

Усе це разом тривало секунди дві. Ван Дікен нажахано кувікнув, його голос розлився над рівниною, як скрипіння величезних дверей. Він обернувся до брами замку, вже знаючи, що не встигне, спис уже робив поправку на його рух, уже повертав плавною дугою, як самонавідний снаряд, волочучи косу діамантового пилу.

— П’ять... — Драккайнен почав задоволено відраховувати. — Чотири... Бажаємо приємного... Ox, perkele saatani vittu...

У цю мить Бондсвіф підняв руки і з лютою втіхою загорлав. Спис Бовдурів раптом загальмував, задираючи вістря, різко розвернувся, розмазуючи магічний пил віялом у повітрі, й прошив Бондсвіфа Обидва Ведмеді наскрізь.

Драккайнен стояв скам’янілий, стиснувши кулаки й вищиривши зуби, дивився, як пробитий списом старий Пісенник несподівано розжарюється, як зварювальна дуга, й вибухає снопом веселкових іскор.

Вуко прийшов до тями лише від лютого реву Ван Дікена, що розлився горами, як відгомін землетрусу.

Над фортецею Шпичаків виросла чорна, веретеноподібна хмара, вируюче торнадо. Прямо під нею стояв Ван Дікен із задертими вгору руками й хижо ревів, і його рев зливався зі стугоном урагану.

Натовп під замком у розпачі розбігався, ніби дрібні кульки, висипані з коробки.

— Забираємося! — загримів Драккайнен. — Валимо! Бігом!

Вони з’їжджали, як ошпарені, ранячи долоні канатами, коли з вируючого над фортецею торнадо ударив пучок блискавок, бомбардуючи узгір’я. Змія срібної плазми з сичанням кидалася на вершину, з гори спадало каміння, на карабінах канатів розцвіли вогні святого Ельма. Вуха роздирали гуркіт і тріск.

— Уперед! — горлав Драккайнен унизу, коли вони з’їхали й на голови їм серед кам’яних уламків упав палаючий канат. Він не чув власного крику. — Нахилити голови! Подалі від дерев! Це лише блискавки!

У раптовій пітьмі щомиті мигтіло ядуче електричне світло, дерева навколо них палали, раз у раз стаючи ціллю блискавок.

— Уперед! Уперед!

Блискавки вдаряли систематично, розносячи все на друзки, але не поцілили нікого з командос. А потім Ґрунальді прилетіло уламком скелі прямо в голову, і він упав на ходу, залитий кров’ю, що була абсолютно чорною в сяйві блискавиць. Драккайнен підняв його з землі, перекинув собі через плече. Ударила ще одна блискавка і ще одна. Каптан на спині Ґрунальді загорівся. Вуко скинув друга на землю, прокотив по підталому снігу й потягнув далі. Ґрюнф зі смішним непотрібним луком у руці біг за ними спиною, намагаючись їх обох прикривати, ніби можливо було стріляти по блискавках.

— Де ці срані коні! — верещав Ґрюнф.

— Ґрунальді, не здихай, jebem ti dušu! — горлав Драккайнен.

Блискавки й далі бились об землю і скелі, каміння зі свистом шмигало в повітрі, але торнадо залишилося позаду.

Вони брели підтюпцем, по-пияцьки, підтримуючи Ґрунальді, який валився з ніг. Над ними гуділа темінь і гриміла буря.

Коней вони побачили трохи далі, на дні невеличкої котловини. Стояли там, укриті білими попонами, збившись тривожно в гурт. Поруч на залитому кров’ю снігу лежало кілька Людей Зміїв, ще кільканадцять стояло колом навкруги, з мечами в руках. Спалле й Варфнір стояли на колінах у заляпаних їхньою юшкою білих маскувальних костюмах. За обома стояло по Змію, приклавши леза до їхніх горлянок.

Драккайнен зупинився, як вкопаний, і опустив руки, впустивши Ґрунальді, який упав безсило, як мішок.

Ґрюнф Колюче Серце зупинився прямо за ним, з луком у руці й стрілою на тятиві.

Пару секунд вони мовчали.

Блискавки припинилися й западала важка тиша, аж дзвеніло у вухах, тільки звіддалік гуділо полум’я.

А потім повітря пронизав дивний звук, що нагадував оглушливий сталевий щебет чи регіт. Курликання залізного журавля.

Сокира пролетіла над горою і, перевертаючись у повітрі, жбухнула на них просто з хмар.

Ґрюнф штовхнув Драккайнена, звалюючи його на безвладне тіло Ґрунальді. Пролунав різкий хруст. Колюче Серце повалився на землю, з його спини стирчало лезо-півмісяць, оздоблене роззявленою пащею змії. Навколо людей на землі розлилася величезна червона пляма, що розтопила сніг, перетворюючи його у іржаве болото.

Драккайнен зірвався на ноги швидше, ніж упав, але було запізно. Запізно для всього.

— Ґрю-унф! — крикнув він, а потім вирвав із його тіла сокиру й жахливо завив: «Ван Діке-ен!», схопив зброю обома руками і жбурнув назад. Бердиш полетів у небо, його провели поглядом ті, хто стояли навколо. Здавалося, він повернеться саме туди, звідки прилетів, але сокира, обертаючись у повітрі, здійнялася вгору дугою й рухнула кудись у сніг, як звичайний мертвий шматок заліза.

— Досить цієї забави, — озвався парубок у чорному плащі, що стояв на чолі загону. — На коліна і руки на голову, диваки. Хіба що комусь кортить зустрітися зі Зміїним Жалом.

Він недбало відкинув плащ, відкриваючи поглядам обплетене тасьмою руків’я універсального розвідницького меча фірми «Нордланд Аеронаутікс».

— Залюбки, — процідив Вуко й вийняв обидва свої палаші. — Ще й як залюбки.

Хлопець дивакувато присів, а потім витягнув меча і рушив уперед. Забряжчала сталь і мономолекулярне лезо опинилось у лещатах перехрещених клинків палашів, а Драккайнен так угрів Змія головою в ніс, що той опинився на землі.

— Його взагалі не так треба тримати, — сказав Вуко. — Ну, давай. Ще раз.

Змій підірвався з землі, витираючи кров, що цівками текла по його обличчю, видав лютий свистячий рев і кинувся вперед, завдаючи кілька блискавичних ударів. Леза в руках Драккайнена замигтіли, як лопаті турбіни, задзвеніла сталь, і Вуко миттю відбив три удари підряд, обернувся навколо своєї осі, двічі розтяв хлопцеві груди, відрубав руку й перерізав по горизонталі живіт, випускаючи кишки. Нещасний Змій згорнувся калачиком і впав на коліна, не спроможний навіть скрикнути. Драккайнен стояв над ним, уже тримаючи свій шінобі кен.

— Один біс, — мовив він. І коротким ударом рубонув хлопця по шиї, відтявши голову.

А потім розвернувся до Зміїв, що стояли навколо котловини.

— Хто ще хоче стати героєм? — запитав. У нього був спокійний голос, але із закіптюженим обличчям і в білому костюмі, забризканому кров’ю, виглядав він страшно. Змії рефлекторно відступили.

— Хтось іще хоче бути героєм? — запитав він знову з ледь відчутною істерикою в голосі.

— Ти! — завив Змій, який стояв за Спалле, тримаючи дрижке лезо біля його шиї. — Кидай зброю, бо я його вб’ю!

Свист був коротким. Змій підскочив на місці й раптом геть безвладно випустив меча. Спромігся глянути вгору, на власне чоло, в якому стирчала сталева зірка і звідки лилися цівки крові, а потім, здивований, осів на землю. Спалле мотнув головою й лупнув його в обличчя. Досі ошелешений Ґрунальді, який щойно, похитуючись, стояв на колінах, опустив другу зірку й упав на бік. Водночас Варфнір схопив за зап’ястя Змія, який тримав лезо біля його шиї, другою рукою вчепився йому в комір, перекинув через спину і всадив вирваний у нього меч у груди, пришпилюючи до землі.

— Хто наступний?! — істерично завив Драккайнен, скочив на Зміїв і підніс меча. Принаймні так це виглядало. Троє воїнів, які стояли найближче, застигли нерухомо, після чого один несподівано впав, обертаючись навколо своєї осі, другий порснув кров’ю з рота й повалився безвладно, як мокра сорочка, а третій повис на руках тих, що стояли за ним, судомно хапаючись за чийсь каптан. Ті почали відступати. Спалле й Варфнір стали обабіч Вуко й тоді Змії кинулися тікати.

Спалле привів коней. Ґрунальді посадили по-звичному, даючи сповзти на шию скакуну й притримуючи з боків, Ґрюнфа Колюче Серце, стернового Атлейфа, перевісили через сідло.

— Ніхто не лишається... — прошепотів Драккайнен, витираючи сльози, що котилися закіптюженим лицем.

— Ми ж його хоч убили? — запитав Спалле.

— Ні. Там був іще один Пісенник, який хотів померти. Він спрямував Спис на себе.

— Це недобре.

— Так.

— Що тепер? — запитав Варфнір.

— Тепер, — хрипло відповів Подорожній, — додому. Прямо на Землю Вогню. Не зупиняємося.

— А якщо хтось стане у нас на шляху?

— Не зупиняємося, — повторив Драккайнен, нахилився до піхов свого меча й очистив їх снігом.

Вони гнали, як шалені, вже не дбаючи про маскування. З-під копит бризкав лід і клуби снігу, коні порскали парою. Навпростець.

На Землю Вогню.

Позаду весь час скаженіла буря, величезна чорна хмара, здійнята гнівом Ван Дікена, вирувала над долиною, зблискуючи пучками блискавиць. Грім безперервно тріскотів десь за їхніми спинами, блискавки спалахували раз у раз, трощили дерева й узгір’я не розбираючи, хаотично й випадково. Очевидно, Пісенник не знав, звідки прилетів Спис, або просто метався в сліпій люті.

Ймовірно, він не панував над власною бурею.

Вони не зупинялись. Як і було наказано.

Навіть коли на дні якоїсь долини наскочили на групку розгублених Зміїв, що витягали віз із замету, просто пролетіли по них, під виск і свист заліза. Відтята рука й голова покотилися в сніг, залишився тільки перехняблений віз і чорно-червоні покручені тіла, що звивались і дрижали в іржавій твані.

Кілька разів вони залягали в якихось закамарках і перечікували, засипані хурделицею, тулячись навколо непритомного Ґрунальді й Ґрюнфа, загорнутого у власний плащ, що як лежав, перевішений через спину коня, так і затвердів зігнутий навпіл.

У пастку втрапили десь на дні чорної, немов смола, зимової ночі, серед снігу, що великими клаптями сипав із неба, десь уже практично на кордоні з нічиєю землею. Дослівно на відстані простягнутої руки від Землі Вогню. Принаймні так здавалося.

Зміїв було небагато, до двадцяти максимум, але їм вдалося оточити їх у невеликій котловині серед скель.

Цього разу вони попалися. Можливо, Ван Дікен ще навіть не попередив Зміїв. Можливо, це був звичайний штурмовий загін. Але Люди Вогню й так обрали найкоротшу й найлогічнішу дорогу на інший бік гір. Можливо, вони були не перші, хто втрапив у цю пастку.

Але вони втрапили.

Зрозуміли, що проходу немає, лише коли перед ними виросла натягнута сітка, а навколо почали падати смолоскипи.

— П’ятеро з луками вгорі, навпроти, — процідив Спалле. — І ще принаймні кілька зі списами.

— За нами так само, — повідомив Драккайнен.

— Що тепер?

— З коней.

— Не здамося!

— З коней! — повторив Драккайнен і розшнурував маскувальну капузу, випускаючи клуби пари.

— Ми можемо або збитися спинами один до одного, — поволі і спокійно сказав Варфнір, — або розсіятись і спробувати щастя по одному й пішки. Але щось мені здається, що нас тут перестріляють.

— Вітання від Змія, собаки! — пролунало десь згори. Перша стріла з глухим шурхотом врізалась у замет, здійнявши фонтан снігу.

— Покладіть коней. Накрийтеся щитами і лежіть обличчям до землі, — голос Драккайнена був незвично спокійним і ніби відсутнім. — Просто лежіть і не рухайтеся.

— Що ти хочеш робити?

— На землю! — просичав Вуко. Він поліз за пазуху й вийняв кілька зморщених, як родзинки, ягідок, що в темряві мжичили миготливим блиском веселкових іскор. — Не вставайте, поки все не закінчиться.

Він зняв каптур, кинув ягоди в рот, поправив меч на спині й вийняв обидва палаші. Ртутно-веселковий відблиск з’явився у нього в очах спершу у вигляді плямок, що плавали без якогось порядку, потім — як однорідне жахливе сяйво.

— Зброю на землю й на коліна! Не лягати, сцикуни! — відлунювало від стін байраку.

— Цифрал, давай, — прошепотів Вуко.

— Ти впевнений? Щоб потім не жалівся...

— Пускай мене в хід, Цифрал! Хай буде, що буде.

Усе нові смолоскипи падали навколо них із сичанням, креслячи в повітрі смуги, як метеори.

Вуко розкусив і проковтнув ягоди, відчуваючи, як дивний шипучий присмак вдаряє у ніздрі і мозок. Йому здалося, що сніг набув кольору крові, що байрак укутало червоне світіння.

Їх угледіли з наріжної вартівні. Спочатку тріумфально затрубили з рогів, загукали хором і загупали по щитах. А потім усі побачили, як вони їдуть ступою, нога за ногою, побачили замість вершника перевішений через сідло клунок і безпорадну постать, що хиталася поруч, змучені сірі обличчя решти, маскувальний одяг, заляпаний кров’ю.

Вітальні вигуки стихли.

Прибулі мовчки під’їхали під частокіл і стали, як вкопані.

На озері гойдався корабель. Удвічі довший і вищий від скупчених в укріпленій пристані вовчих суден. Ба більше, він весь сяяв і мигтів, немов скульптура з льоду, навіть здавався напівпрозорим. На кормі був ахтер-кастель, трохи схожий на ті, що будували на кораблях Людей Вогню, але цей мав тільки одну щоглу й дивакуватий задертий ніс із настовбурченим штевнем, увінчаним драконячою головою. Виглядав корабель страхітливо, здавалося, що він світиться дивним зеленуватим блиском. Його корпус оточувала велика крига, на якій лежало кілька тіл.

— Що це таке? — прошепотів Спалле.

— Не знаю, — відказав Драккайнен. — Але нічого хорошого.

Ворота поселення обережно прочинилися, коли вони під’їхали, вояки вибігли зсередини й прикрили їх стіною щитів з боку озера й страхітливого корабля, який стояв на воді нерухомо й беззвучно, ніби вичікував.

— Він з’явився вранці, одразу, як ви поїхали, — сказав їм Атлейф після привітання, коли вони вже сиділи в великій залі, дрижачи від виснаження. — Він одразу стояв на озері. Ніхто не бачив, як він приплив, і ніхто з нього не сходив. Схоже на те, що він порожній. Лід іще не скував озеро, але корабель прибув із власним холодом. Крига тримається лише навколо нього. Спершу ми до нього гукали, але це нічого не дало. Троє наших підпливло човном і стало на лід, але вони тут же попадали, щойно підійшли ближче. Ґері й Ґеральді, батько й син. І ще Оронфір Дощова Тінь. Тепер лежать там, геть порослі квітами з льоду й ніхто не може забрати їхніх тіл. Люди, які колись попливли у невдалий похід, розповідали потім про острів, на якому живе Пісенник. Острів, на якому ростуть крижані дерева й кущі. Там ніби були такі кораблі. Але ми не знаємо, що це значить. З Крижаного Саду мало хто повернувся.

Драккайнен якусь мить мовчав, пальцями пестячи срібний келих із гарячим медом.

— Що з Ґрунальді?

— Житиме, якщо досі не вмер, — відповів чоловік, що сидів біля Атлейфа. — Часом прокидається і блює. Трохи марить, але ніби впізнає людей. Це хороший знак.

— Корабель з’явився того самого дня, як ми від’їхали? Не пізніше?

— Я ж кажу. Того ж дня на світанку.

Вуко стояв на краю помосту й дивився на корабель. Величезне, скляно-зеленувате судно гойдалося на воді, крига трохи підтанула, залишилась тільки серповидна коса, на якій лежали тіла.

— Це твоя робота, Ван Дікен? — прошепотів він. — Тобі здавалося, що я скандинавець, тому ти прислав мені дракар із льоду, так? Ти торочив щось про нібелунгів. От тільки це не в твоєму стилі. Ти ж знав, що я не сяду на нього. У твоєму стилі Босх. Я не бачу тут твоєї руки. Ти обожнюєш наркоманський сюрреалізм і голландських майстрів XVI століття. Цей корабель виглядає інакше. Моя мама була художницею, я вмію розпізнавати руку майстра, навіть такого жалюгідного богомаза, як ти. Цей корабель зробив хтось інший.

— Ти ж не збираєшся туди лізти? — запитала Цифрал. — Це пастка.

— Яка ж це пастка?

— Щось хвилююче. Як блешня на кінці волосіні. Щось, що прикує увагу того, хто шукає відповідей і не знає, що робити далі.

— Я справді не знаю. Спис зник. Ван Дікен живий. Колюче Серце загинув, рятуючи мені життя. Поразка.

— Ми живі. Решта також. Ти втратив одного, але двоє повернулися. Могло бути гірше.

Драккайнен підвівся і поглянув на воду. Вона мутнішала, ніби по ній розповзався молочний опар. Довгою смугою від помосту й до борту корабля. Поверхня вкривалася голками льоду, що хаотично плавали й складалися в візерунки на воді, перетворювалися на тоненькі пластинки, поєднувались між собою у лискучу верству.

А потім поверхня раптом замерзла з мелодійним кришталевим тріском, з’єднуючи поміст із кораблем стежкою льоду. Морозяний подмух ударив Вуко в обличчя.

— Вуко, ні... — попрохала Цифрал.

Драккайнен сів на краю помосту й обережно поставив підошву черевика на свіжий лід. Шкорина ледь затріщала, але витримала.

— Не роби цього, це справді дурість, — повторила Цифрал.

Він мовчав і обережно робив крок за кроком, пускаючи ротом величезні клуби пари.

Фея пурхала біля його голови із затятим обличчям, супроводжуючи його в понурій мовчанці, поки він підходив до борту й обережно піднімав лежачих людей. Задубілих, укритих кошлатим інеєм, немов срібним мохом, з якого стирчали невеликі крижані квіти з делікатними пелюстками й листочками, що кришилися від його дотиків.

Він тягнув одного за другим, застиглих у дивних викручених позах, легких, як пусті шкаралупи, й переносив на поміст.

Потім стояв над ними, гріючи руки під пахвами, й замислено дивився на корабель. На штевень з головою крижаного дракона, щелепа якого нагадувала вищирені бурульки, а очі були вузькі, як у змія. Тіло потвори вкривали складні переплетіння в’юнких узорів.

Зненацька почулося дивне рипіння й вуста одного з трупів розтулились, випускаючи хмарку пари. Вуко скам’янів, зустрівшись поглядом із блідими замороженими очима, припорошеними інеєм.

— Гидко? — пролунав химерний голос, ніби потріскування розколотого льоду. Голос, що промовляв англійською. — Атож, можна збридитися, — голос монотонно вів далі, ніби щось читав. — Проте, якщо вам не бракувало мужності, ви зізнавалися собі, що моторошна відвертість того виття будить у вас ледве вловний відгомін, неясне передчуття, що у ньому приховане певне значення — значення, яке ви, не такі вже далекі від мороку перших століть, цілком здатні осягнути.

— Хто ми..., — озвався другий, скручений бубликом, так само вкритий сріблястим мохом і так само мертвий, — ...ті, котрі забрели сюди? Чи поталанить нам упокорити цю дичавину, чи вона упокорить нас? Яким великим, неохопно великим було те безмовне, а може, й глухе щось[5]...

Драккайнен ошелешено стояв і слухав, але тіла більше не озивалися.

Він підняв перше з них і пішов до поселення.

Корабель безгучно гойдався на воді, а дракон на носі свердлив своїм зміїним поглядом спину розвідника, що віддалявся.

* * *

Бенкет скромніший, ніж зазвичай у таких випадках. Ми дуже часто п’ємо на пам’ять про Ґрюнфа й довго дебатуємо, що робити далі.

— Зрештою знайдеться вихід, — кажу. — Я саме збираюся його знайти. Ви поки сидіть тут. Обороняйтеся. Пошліть за підмогою до інших людей. Кажіть їм, що Ван Дікен не зупиниться на Землі Вогню. Він піде аж до Зміїної Горлянки. Не передихне, поки не підпалить усього світу. Щоб убити такого Пісенника, треба більше пісень і потужніших Пісенників. Я привезу рішення. Обороняйтеся. А якщо не можна буде інакше, сідайте на кораблі й пливіть звідси. Пісенник на ймення Аакен — це моя справа. Я прибув сюди, щоб його вбити, і зроблю це. Це все, що я хотів сказати.

— Чому в твоїх словах мені вчувається прощання? — питає Атлейф. — Ти — розумний чоловік. Ти маєш знати, що часом такі складні справи, як та, за яку ви взялися, не вдаються. Пісенник не загинув. Йому пощастило. Може, саме це й значить бути Пісенником, не знаю. Але ви повернулися. Загинув Ґрюнф, мій стерновий, але тільки він. Тільки він один. Ми оплакуємо його, хоча могли б нині оплакувати вас усіх. Ви знали, що так може бути. Воїн повинен уміти справлятися з поразкою. Твій дім серед Людей Вогню, Ульфе. Ти тут серед своїх. Ми не насміхаємось над відважними, яким не пощастило. Ми — орачі моря. Нам відомо, що неможливо щоразу перемагати.

— Ти чуєш у моїх словах прощання, бо я справді прощаюся, — відповідаю. Почуваюся я жахливо, ніби кидаю їх. — Не назавжди. Я повернуся сюди, у Дім Вогню. Повернуся і звільню вас від триклятого короля Зміїв. Я здогадуюсь, що таке цей порожній крижаний корабель, який стоїть на озері. Я впізнав штевень із головою дракона. Знаю, що його прислали за мною. Тому завтра вранці я зійду на крижаний борт. Я мушу. Тут, на Землі Вогню, вже немає пісень, їх забрав собі король Зміїв. Але вони є за морями. Може, і в тому Крижаному Саду. Тому я попливу й знайду таку пісню, яка подолає Ван Дікена. А тоді повернуся. Якомога швидше.

— Якщо його прислав не король Зміїв, — мовить Атлейф, — то з Крижаного Саду не повертаються. Це прокляте місце, воно пожирає людей.

— Такі місця ні по кого не висилають кораблів, — кажу я. — Його вислала людина. Вона промовила до мене словами старої книги. Старої пісні про того, хто опинився серед далеких лісів, оточений дикими людьми, й вирішив стати між ними богом. А потім збожеволів, бо людина не здатна бути богом. І ти сам сказав, що дехто повертається. Ґрунальді повернувся, наскільки мені відомо.

— Це безумство! — вигукує хтось.

— Усе, що зараз діється зі світом, це безумство.

Ранок надходить імлистий і якийсь брудний, насувається легка відлига. Туман клубами збирається над почорнілим важким снігом.

Я виходжу поперед браму, ведучи Ядрана й несучи на плечі зібрані клунки. Ворота відчинені, на пляжі натовп. Усі мовчки дивляться на мене.

Я йду серед простягнутих рук. Стільки передпліч і потилиць, які треба потиснути, стільки здушених у горлі слів.

Крижаний корабель стоїть інакше, ніж учора. Учора він стояв боком до пляжу, а сьогодні вранці — кормою до пристані. Між дошками помосту й бортом знову пролягає блискучий крижаний трап. Однак від корабля вже не віє холодом, сяючий лід трапу нагадує скло і не тане під теплом долоні.

Ядран пирхає й штурхає мою руку носом. Я гладжу його шию.

— Ти не мусиш сходити на дивний корабель, — кажу я йому. — Можеш залишитися в стайні Людей Вогню.

— Ядран і Вуко разом, — дудонить він уперто.

Окей, разом.

Ідемо.

Я чую тупіт кроків на дошках, обертаюся й бачу людей, які надходять від садиби, тягнучи якісь міхи й бочки. Попереду ідуть Спалле й Варфнір, нав’ючені клунками, обидва зі зброєю, луками й усім спорядженням. Ведуть коней. Вони хочуть, щоб я попрощався з їхніми кіньми?

— Що таке?

— Ото, — Спалле махає рукою в напрямку юрби зі скринями, — то запаси. Що ти збираєшся їсти й пити в дорозі? А це наші речі. Ми пливемо з тобою.

— Ви збираєтеся зійти на крижаний борт проклятого корабля? Ви взагалі здуріли? Ми вчора спалили людей, які лише наблизились до нього. Невідомо, що буде. Може, він повезе мене прямо до короля Зміїв? А може, в крижане пекло? Я не дозволю.

— Учора ти казав, що пливеш. Що корабель промовляє до тебе словами пісні й ти здогадуєшся, хто його прислав. Ми — твій загін. Пісенник досі живий, а значить, ми не закінчили.

Я стискаю щелепи й не знаю, що сказати. Відчуваю ком у горлі.

— Але ж невідомо, що там зі мною буде.

Він тільки стенає плечима.

Коли я бачу Ґрунальді з обмотаною ганчір’ям головою, що тягне за собою сідло та якісь клунки, у мене опускаються руки.

— А ти куди? Ти маєш лежати й пити відвари.

— Хіба я корова, щоб лежати всю зиму? Я також із цього загону, яка різниця, що мені прилетіло каменюкою? Моя голова міцніша за каміння. Морська подорож піде мені тільки на користь. Зрештою, у мене є власні невирішені справи в Крижаному Саду. Не забувай, що я єдиний з вас, хто там бував.

Я обертаюся, коли хтось штурхає мене в щоку. Бачу смагляву руку, в якій на ремінці погойдується камінчик, і блиск сарнячих очей.

— Я відібрала в тебе амулет. А це значить, що я належу до загону так само, як вони. Я погодилася не йти в Землю Зміїв, але це інша справа.

— Ви подуріли?! Це вам не тур вихідного дня! Я навіть не знаю, чи дійду до корабля живим! Не дозволю!

Вони стоять стіною одне біля одного, тримаючи клунки, і дивляться на мене з тупою впертістю.

Я ще прощаюся з Атлейфом. Ми потискаємо один одному плечі й потилиці.

— Зроби щось, — бурчу я. — Ти тут стирсман! Це ж твоя сестра.

— Забери її звідси, — шепоче він мені на вухо. — Не треба з нею особливо цяцькатися. Я й так знаю, що з тобою їй буде безпечніше, ніж тут. Знайди шлях, — додає він.

— Boh, — відповідаю хорватською.

— Припини, — каже Ґрунальді. — Якщо ти можеш плисти й не вважатися божевільним, то й ми попливемо з тобою. Ми йдемо за тобою або тобі доведеться з нами битися. Кажу тобі.

Я кліпаю очима, обертаюся й іду, не промовивши і слова, тримаючи в руці кінський кантар. Це шок. Я вбив собі в голову, що попливу в невідоме сам, тільки в товаристві Ядрана, тож тепер не можу зрозуміти й усвідомити, що відбувається. Почуваюся переможеним. Хай пливе, хто собі хоче.

Ми ступаємо на крижаний трап. Він навіть не особливо слизький. Підіймається під кутом у напрямку відкритого люку в борту, просто в темряву. У цілковиту пітьму, в якій може чаїтися все, що завгодно. У саме серце пітьми. У її понуре серце.

Чую за спиною тупіт ніг і стукіт копит.

Вирушаємо.

Примітки

1

Усі цитати з «Повчання Високого» походять зі «Старшої Едди», переклад і коментарі Віталія Кривоноса, Київ: «Видавництво Жупанського», 2020 р.

2

Авторка усіх пісень Амітраю й Кебіру — Майя Лідія Коссаковська.

3

Мідії на бузарі, соусі з додаванням вина.

4

Запечена баранина.

5

Джозеф Конрад, Серце пітьми, переклад Ігоря Андрущенка, Львів: Видавництво Астролябія, 2015.

Content

Ярослав Ґжендович
Господар крижаного саду
Аж у серце пітьми

Розділ 1. Дерево

Розділ 2. Вежа

Розділ 3. Фея і дракон

Розділ 4. Імена Богів

Розділ 5. Гора стогону

Розділ 6. Останній бастіон і вода

Розділ 7. Шлях чарівника

Розділ 8. Гірський шлях

Розділ 9. Дім вогню.

Розділ 10. Ерг окраїни світу

Розділ 11. Спис бовдурів

Примітки